Уилям Фокнър
Конски гамбит

Превод от английски: Герасим Величков, 1982

chitanka.info

I

Единият от тях почука. Ала вратата се отвори посред самото почукване, отхвръкна изпод чукащите пръсти, тъй че двамата посетители вече бяха в стаята, когато той и вуйчо му вдигнаха очи от шахматната дъска. Тогава и вуйчо му ги позна.

Казваха се Харис. Бяха брат и сестра. На пръв поглед можеха да минат за близнаци, хем не само в очите на чужденец, но и на по-голямата част от жителите на Джеферсън. В цялата околия Йокнапатофа я имаше половин дузина хора, които действително да знаят кой от двамата е по-възрастният, я не. Живееха на шест мили от града там, където допреди двайсет години се намираше просто една от многото плантации, засята с памук, предназначен за пазара, зърно и люцерна за храна на мулетата, с чиято помощ се отглеждаше памука. Ала сега това бе забележителността на околията (или по-точно на цялата северна част на щата Мисисипи): една квадратна миля белосани дъсчени и метални огради, опасващи корали[1] и пасбища; електрифицирани конюшни и простата някога селска къща, превърната сега в миниатюрно подобие на предвоенен холивудски декор.

Двамата влязоха и спряха — румени, млади, изискани и заможни на вид, зачервени от декемврийската вечер Вуйчо му се изправи.

— Мис Харис, мистър Харис — поде той. — Но вие вече сте влезли, тъй че няма да мога…

Ала момчето отново не доизчака. Тогава той забеляза, че е хванало сестра си не подръка или за лакътя, а още по-ниско, над китката, както на старите литографии е изобразено полицай да държи уплашен арестант или опиянен от победата воин — своята жертва, примряла от страх сабинянка. Именно в този момент той съзря лицето на момичето.

— Вие сте Стивънс — каза момчето. Дори не попита, просто заяви.

— Това донякъде е вярно — отвърна вуйчо му. — Но както и да е. Какво мога да…

Момчето не доизчака и този път. Обърна се към момичето.

— Това е Стивънс — рече той. — Разкажи му!

Ала тя не заговори. Стоеше неподвижна във вечерната си рокля и кожено палто, което струваше много повече, отколкото коя да е друга девойка (пък и жена) в Джеферсън, че и в цяла Йокнапатофа можеше да похарчи за дрехи, и втренчено гледаше вуйчо му с онази вледенена уплаха или ужас, или каквото бе изписано на лицето й, докато пръстите на момчето, вкопчени в китката й, побеляваха все повече и повече.

— Разкажи му — повтори момчето. Тогава тя заговори. Едва чуто:

— Капитан Гуалдрес. У дома…

Вуйчо му пристъпи две-три крачки към тях. Сетне и той спря, застанал в средата на помещението, с поглед, отправен към нея.

— Да — насърчи я вуйчо му. — Кажете.

Ала, изглежда, с този първоначален изблик се изчерпи всичко. Тя продължи да стои там, като се мъчеше да каже на вуйчо му нещо — каквото и да бе то — с очите си, да каже и на двама им в същност, понеже и той присъстваше. Но те твърде бързо разбраха за какво става дума или най-малкото — какво е искал брат й от нея да разкаже, заради което я бе довлякъл за ръка в града. Или поне това, което той, Чарлз, смяташе, че тя е искала да каже. Защото той би трябвало да знае, че на вуйчо му навярно вече е известно повече, отколкото момчето или момичето възнамеряваха да доверят, а може би и всичко, дори още тогава. Но щеше да мине още малко време, докато той осъзнае това. И причината да проумее толкова бавно бе сам вуйчо му.

— Та — започна момчето с абсолютно същия тон и глас, с който преди малко се обърна към по-възрастния без някакво учтиво или подобаващо за годините на домакина обръщение; той — Чарлз — наблюдаваше как момчето се взира във вуйчо му — същото нежно лице, което имаше сестра му, но в очите не личеше нищо нежно. Те — очите — бяха впити във вуйчо му, без дори следа от старание да изглеждат сурови: просто чакаха. — Става въпрос за капитан Гуалдрес, тъй наречения гост на нашия дом. Искаме да се махне от къщата ни и от Джеферсън също.

— Ясно — рече вуйчо му. — Макар да съм член на тукашната наборна комисия, не си спомням да съм срещал вашето име в списъците. — Ала изразът на момчето изобщо не се промени. Не бе даже презрителен. Чисто и просто чакаше. После вуйчо му насочи поглед към сестрата: тонът му сега бе съвсем друг: — Това ли е, което искахте да ми кажете? — попита.

Момичето не отговори. Само се взираше във вуйчо му с онова настойчиво отчаяние, ръката й висеше отпусната до тялото, а пръстите на брата белееха около китката й. Сега вуйчо му заговори на момчето, въпреки че не сваляше очи от момичето и гласът му пак бе благ или поне тих:

— Защо сте дошли при мен? Какво ви накара да си наумите, че мога да ви помогна? Че съм длъжен дори?

— Бие тук сте законът, нали? — рече момчето. Вуйчо му не откъсваше поглед от сестрата.

— Аз съм само околийски прокурор. — Продължаваше да говори на нея. — Но даже да имам възможност да ви помогна, защо да го правя?

Отново момчето се обади:

— Защото нямам намерение някакъв мърляв кастилски зестрогонец да се ожени за майка ми.

Стори му се, че едва сега вуйчо му за пръв път наистина отправя поглед към момчето.

— Ясно — рече вуйчо му. Гласът вече бе друг. Не че стана по-висок, просто в него нямаше повече мекота, сякаш за пръв път му се удаваше да не говори на сестрата: — Това си е ваша работа и ваше право. Питам ви отново: защо да правя нещо, дори да мога?

Сетне двамата — вуйчо му и момчето — заговориха отривисто и скорострелно, все едно стояха лице в лице и си разменяха плесници.

— Беше сгоден за сестра ми. Като разбра обаче, че парите ще останат у майка ми, додето е жива, той се отметна.

— Ясно. Значи, искате да приложа закона на Федералното правителство за изселване от страната, та отмъстите на неверния годеник.

Този път даже и момчето не отговори. Стоеше, втренчен в по-възрастния мъж с такава хладна, сдържана, зряла злост, че той — Чарлз — забеляза как вуйчо му видимо се поколеба за миг, прели наново да се обърне към момичето и да заговори пак с благ глас, ала дори и при това се наложи да повтори въпроса си, за да получи отговор.

— Истина ли е?

— Не бях сгодена — прошепна тя.

— Но го обичате?

Но момчето не я остави да отговори, никому не даде да се обади.

— Какво знае тя за любовта? — отсече. — Та кажете, ще се заемете ли със случая, или да съобщя за отказа ви на висшестоящите от вас?

— Нима ще можете да рискувате толкова дълго да отсъствате от къщи? — отвърна вуйчо му с онзи ласкав тон, който той — Чарлз — познаваше, и ако бе отправен към него, незабавно би скочил да си вземе шапката. Ала момчето дори не се замисли.

— Говорете ясно, ако обичате — рече.

— Няма да се заема с вашия случай — отговори вуйчо му.

Още миг момчето задържа поглед, втренчен във вуйчо му, без да освобождава китката на момичето. Тогава той — Чарлз — помисли, че момчето ей сега ще изблъска, буквално ще изхвърли сестра си през вратата пред себе си. Но вместо това той дори я пусна; сам (без да чака домакина, собственика на стаята, в която бе влязъл, преди да е получил даже разрешение, камо ли покана) отвори вратата, сетне отстъпи встрани, да мине напред момичето — един жест, превърнат в пантомима на вежливост и уважение дори когато е автоматизиран в резултат на навик и продължително възпитание, както бе при него: автоматизиран — не само поради безконечното му прилагане, но и поради отличното обучение при най-добрите учители, възпитатели и наставници в среда, каквато дамите от околията Йокнапатофа във всеки случай биха нарекли изискано общество. Сега в жеста му не се долови разлика, само надменност: самонадеяна, обидна колкото за тези, към които бе отправена, толкова и за всички присъстващи — той дори не гледаше сестра си, за която държеше отворена вратата, а продължаваше да се взира в двойно по-възрастния от него мъж, чийто дом на два пъти бе оскърбил.

— Добре тогава — рече момчето. — И да не кажете после, че не сте били предупреден.

Сетне си тръгнаха. Вуйчо му затвори вратата. И за миг остана неподвижен. Това беше някаква пауза, някакво прекъсване, кажи-речи, частица от секундата, прекарана в неподвижност, която отмина толкова бързо и неуловимо, че навярно никой освен него, Чарлз, не би я забелязал. А той успя да й обърне внимание единствено, защото никога досега не бе виждал вуйчо си — този жив и неспокоен човек, щедър както в речта, тъй и в движенията си — да се поколебае или да спре, щом веднъж е заговорил или подхванал действие. Сетне вуйчо му се обърна и приближи масата, където той, Черлз, продължаваше да седи откъм своята страна на шахматната дъска, все още не осъзнал дори — тъй мълниеносно, в стакато, бе минало всичко, — че не само не се е помръднал от мястото си, но и едва ли би намерил време за това, даже да бе се дощяло да го стори. А може би и устата му бе леко разтворена (той още нямаше пълни осемнайсет години, пък дори и на тази възраст съществуват броени ситуации, при които дори и човек със способността на вуйчо му за улавяне на тревожни сигнали ще трябва да признае, че е допустимо да не си в състояние да възприемеш всичко чак до изпускането на шапка, да речем, и затръшването на врата или най-малкото — че засега не ти е необходимо), докато седеше откъм своята страна на недовършената партия и наблюдаваше как вуйчо му се връща към своя стол, понечва да се отпусне назад и същевременно посяга да вземе лулата от царевичен кочан, оставена наопаки върху етажерката.

— Предупреден ли? — обади се той.

— Тъй го рече — отвърна вуйчо му, като седна, насочи мундщука на лулата към устата си и вече вадеше клечка кибрит от кутията на етажерката, тъй че самото запалване на лулата щеше да бъде чисто и просто продължение на завръщането му от вратата. — Лично аз бих го казал „заплашен“.

И той повтори и тази дума, навярно все още с полуотворена уста.

— Добре — рече вуйчо му, — а как би го казал ти тогава? — Драсна клечката кибрит и със същото движение на ръката си приближи пламъка до студената пепел в лулата, като довърши фразата си с мундщук в уста, зад безформената мъгла от тютюнев дим, та затуй трябваше да минат секунда-две, преди да разбере, че за пушене не му е останало друго освен горящата клечица, която после пусна в пепелника, и с другата ръка направи хода, който без съмнение бе обмислил доста преди да се почука на вратата, когато закъсня или най-малкото се забави да отговори, да каже поне „влез“. Премести фигурата, без дори да хвърли поглед на дъската, придвижи напред пешка, тъй че застраши неговия — на Чарлз — топ със своя офицер — ход, за който вуйчо му навярно бе убеден още преди даже да го замисли, че той. Чарлз, е пропуснал да предвиди — и сетне се отпусна на стола с издълженото си живо лице и буйни, преждевременно побелели коси, със своята емблема „Фи Бета Капа“ и лула за десет цента от царевичен кочан, с костюм, който имаше вид, сякаш е спал всяка нощ от деня на покупката му с него, и рече: — Играй.

Ала той, Чарлз, не беше толкова глупав, макар устата му да бе полуотворена. В същност той не бе истински изненадан, след като премина първоначалното му смайване от онова нахлуване, ненадейно и безцеремонно в този час, тъй късно вечерта и в този студ, момчето несъмнено бе привело насила сестра си през входната врата, без да си прави труд да позвъни или почука, сетне бе прекосило чуждия вестибюл, който, ако изобщо някога е виждал, трябва да е било преди седемнайсет-осемнайсет години, като пеленаче, за да стигне до непознатата врата, и този път да похлопа, но без да дочака отговор, и да влезе в стая, където, доколкото знаеше (или въобще го бе грижа), неговата майка — на Чарлз — би могла да се съблича преди лягане.

Онова, което го изненада, беше вуйчо му — този речовит и словоохотлив човек, който говореше толкова много и тъй щедро, особено за неща, които изобщо не го засягаха, той действително бе двойствена личност: от едната страна — юристът, областният прокурор, способен да ходи, диша и измества определено количество въздух; и от другата — бъбривият лек глас, толкова бъбрив и лек, сякаш няма никаква връзка с реалността, и чуе ли го човек, все едно слуша даже не измислица, а истинска литература.

Все пак двама непознати влетяха не само в неговия дом, но и в личните му покои, изложиха първо една безапелационна заповед, сетне — заплаха и на края изхвръкнаха обратно, а вуйчо му спокойно се върна към преустановената партия шах и недопушената лула и извърши заплануван ход, като че не само не бе забелязал да е имало прекъсване, но и действително не бе прекъсвал играта. От всичко, което би могло да достави на вуйчо му гориво и простор за приказки през останалата нощ, от всички възможни неща, които не бе изключено да проникнат в тази стая от най-затънтените краища на цялата страна, това най-малко го засягаше: домашните затруднения или безизходици, или разправии на семейство, домакинство, отдалечено на шест мили извън града, чиито четирима членове, или поне обитатели, едва ли имаше и дузина хора в околията да ги познават по-добре, отколкото се изисква за размяна на поздрав по улицата — богатата вдовица (милионерка, уточняваше мълвата), макар и доста повехнала, все още доста хубава жена, наближила четирийсетте, двете разглезени деца, ненавършили още пълнолетие с разлика във възрастта една година, и аржентинският армейски капитан, гостът на дома — и четиримата напомняха за реквизитни герои от четиво с продължение в снобско списание, та чак до чуждестранния зестрогонец.

Ето защо (и може би наистина тази бе причината, макар че щеше да е нужно повече от невероятната мълчаливост на вуйчо му, за да се убеди той, Чарлз, че е така) наистина не бе потребно вуйчо му да говори за това. Защото в продължение на двайсет години, още преди да се появят децата, камо ли нещо, привлекателно за чуждестранния зестрогонец, околията наблюдаваше развитието на тази история, както абонатите четат, очакват и следят поредния подлистник със серийното четиво.

Този период — двайсетте години — се отнасяше преди времето и на Чарлз. Въпреки това спадаше и към него — той го бе получил в наследство, наследил го бе на свой ред, както щеше да наследи на свой ред от майка си и баща си, наследили също на свой ред лавицата с книги в стаята точно срещу вестибюла, погледнато от помещението, където седяха сега с вуйчо му, съдържаща не само издания, които дядо му бе предпочел или наследил на свой ред от баща си, но и такива, избрани и купени от баба му при пътуванията на всеки шест месеца до Мемфис — тъмно подвързани томове от дните преди появата на пъстроцветните обложки, с изписани на форзаца име и адрес на баба му, а дори и тези на магазина или книжарницата, откъдето ги е купувала, плюс дата от деветдесетте години на миналия век и началото на днешния, означена с нейния избледнял ученически почерк на млада жена, томове, които са били разменяни, давани за прочит и връщани на собственика им, за да бъдат предмет на обсъждане в най-значителните доклади, изнасяни при поредната сбирка на литературните дружества, и чиито пожълтели страници дори след четирийсет и петдесет години продължаваха да носят отпечатъка, оставен от затиснати между тях, отдавна изчезнали цветя, през които прозираха раздвижените в церемониални жестове сенки на мъже и жени, дали кръщелни имена на цяло едно поколение Клариси, Юдити и Маргарити, Елмоси, Роланди и Лотари: жени, които винаги са били дами и мъже, които винаги са били храбри, те се появяваха, озарени в своего рода безсмъртна лунна светлина, без страдание и без родилна болка, без обезобразяване до смърт, без леш, тъй че човек би могъл да поплаче с тях, без да е необходимо да страда и скърби, да ликува с тях, без да е необходимо да побеждава и тържествува.

Затуй легендата беше също и негова. Той дори бе получил част от нея направо от баба си посредством елементарното детско, неизбежно вслушване в думите на околните, да оставим настрана собствената му майка, която в известен смисъл имаше дял в историята. Чак до тази вечер тя бе изглеждала тъй безобидна и нереална, както вехтите пожълтели томове: старата плантация, имението на шест мили от града, което е било старо още по времето на баба му, без да бъде голямо по площ, но с хубава земя, гледана и обработвана добре, и къща, неголяма, просто къща, дом, повече спартански, отколкото удобен дори за онези дни, когато хората са искали, нуждаели са се да имат удобства в домовете си само защото им се е налагало да прекарват част от своето време там; и собственикът-вдовец, който живееше в имението и обработваше наследството си, а през дългите летни следобеди обичаше да седи на един ръчно изработен стол отпред на верандата, с неизменната чаша разредено уиски с вода до лакътя и старата кучка-сетер, дремеща в краката му, и да чете в оригинал римските поети; и детето, дъщерята, осиротялото момиче, което израсна в почти манастирско уединение, без приятели и другарчета по игра, в същност тя живя без никого, съвсем сама, с изключение на малкото негри от прислугата и нейния застаряващ баща, който й обръщаше (пак според твърденията на града и околията) малко внимание или въобще не й обръщаше, ала в замяна на това, без никога да довери никому, разбира се, камо ли на детето, а навярно не е признал и пред себе си, той не преставаше да търси в съществуването на дъщеря си вина за смъртта на съпругата си, която очевидно е била единствената му любов в живота; на седемнайсетгодишна възраст, без да предизвести никого, във всеки случай не и околията, детето се омъжи за човек, за когото никой в тази част на щата Мисисипи не бе чувал дотогава.

Имаше и нещо друго: приложение или поне притурка — легенда към, във или зад действителната, оригинална или първоначална легенда: апокриф на апокрифа. Той не само че не бе в състояние да си спомни дали я бе чул от майка си или от баба си, ами дори не можеше да каже дали майка му или баба му на живо са видели това, узнали са го от първа ръка или и те са го научили от другиго. Ставаше дума за някаква по-ранна връзка, предхождаща брака: годеж, в същност един оброк по форма, сключен (тъй гласеше легендата) с официалното съгласие на бащата, сетне развален, разтурен, анулиран, преди човекът, за когото тя се омъжи, изобщо да се появи на сцената; един действителен оброк, според легендата, и все пак толкова замъглен, че дори двайсет години по-късно — време на клюки, разменяни по веранди и прустове, за събитията в онзи географски район, който вуйчо му наричаше околията Йокнапатофа, през което старите моми от двата пола са имали възможност да заметнат романтичен плащ върху раменете на всеки мъж под шейсет години, който някога е сядал на чашка с баща й или е купувал от него поне бала памук, ответната страна в този годеж не само нямаше име, но също и лик — каквито поне другият мъж притежаваше, чужденецът, защото той се появи най-неочаквано и (буквално) с един замах се ожени за нея, на един дъх, без никакъв промеждутък, предназначен за нещо, именувано с внушаващото умереност название като „годеж“, да не говорим за ухажване. А първият, предишният, истинският годеж, заслужаващ да се нарича така по простата причина, че нищо не е излязло от него освен ефимерни бележки към апокрифа, вече бледнееше, превръщаше се в ухание, сянка, шепот, в едно трепетно „да“, произнесено от младо момиче по здрач в стара градина, в подарено и запазено цвете, за да не остане нищо, освен може би цветето, розата, затисната между страниците на книга (както имаха обичай понякога да правят хората от поколението след баба му), и вероятно без съмнение задължително, се приемаше за последица от някоя юношеска история през нейните ученически години. Ала безспорно тя бе сгодена за някого от Джеферсън или най-малкото от околията. Защото до момента тя не бе пътувала никъде, за да има някакво познанство или да обвърже копнежите си и сетне да ги загуби.

Но годеникът (мъж или момче) нямаше лик, нито име. В същност не бе изобщо материален. В неговия живот не съществуваше вчерашен ден, не съществуваше минало — герой от мимолетен момичешки блян: сянка, лъх, сам той девствен като неизпитаните страсти на усамотената, прилична на монахиня девойка. Дори момичетата, пет-шест на брой (една от тях бе неговата майка — на Чарлз), които й бяха най-близките, доколкото тя имаше приятелки през онези три или четири години, докато посещаваше девическия отдел на пансиона, не знаеха със сигурност наистина ли съществува годеж, камо ли да познават телом ответната страна в него. Защото тя не пророни дума за това и даже мълвата, безпочвена легенда за легендата, се роди от случайна забележка, направена от баща й един ден — и оттук включването на тази забележка в легендата, — относно това, че за шестнайсетгодишно момиче да бъде партньор в годеж е същото, каквото е за слепец да съпритежава оригинален ръкопис на Хораций.

Ала вуйчо му имаше оправдание да не говори поне за тази част от легендата, защото бе научил за първия годеж от втора ръка, и то две-три години по-късно. Понеже тогава той — вуйчо му — беше в чужбина; годината бе 1919-а и Европа — Германия — отново бе достъпна за студенти, че и за туристи със студентски визи, и вуйчо му вече бе заминал за Хайделберг, да довърши докторската си теза, а когато пет години по-късно се върна, тя отдавна бе се омъжила за другия мъж, за този, който, притежаваше име и лик, макар никой в града и околията да не бе чувал едното, нито пък виждал другото, кажи-речи, докато младоженците не тръгнаха към олтара; родила бе двете деца и сетне заедно с тях отпътува за Европа, а предишният годеник, които и без това никога не бе представлявал нещо повече от сянка, беше забравен дори в Джеферсън, все пак споменът за него може би оживяваше в редки случаи на чашка кафе, чай или слаб пунш (а после все по-рядко, вече над люлките на собствените им деца) при срещите на шестте момичета, нейните единствени, някогашни приятелки.

И тъй тя сключи брак с чужденец, непознат не само в Джеферсън, но и в целия северен край на щата Мисисипи, а навярно и в останалата част на щата, доколкото бе известно, за когото градът не знаеше нищо освен това, че той не е дългоочакваната материализация на безименната сянка от предишната история, която никога не излезе на бял свят дотолкова, та да притежава двама действителни герои. Защото годежът не бе нито удължен, нито отложен. За да порасне тя с още една година, неговата — на Чарлз — майка казваше, че на човек му стигало да хвърли един поглед на Харис, та да разбере, че той няма да отстъпи ни на йота — нито ще се съгласи ни с йота отстъпка — от нещо, което счита за свое.

На години женихът бе два пъти по-голям от нея, достатъчно възрастен, за да й бъде баща — грамаден, червендалест, приветлив, засмян мъж, у когото обаче тозчас бихте забелязали, че очите му не се смеят — ще откриете това толкова бързо, та чак по-късно ще си дадете сметка, че смехът му никога не отива много по-далеч от зъбите; човек, притежаващ онова, което вуйчо му наричаше докосването на Мидас, и който, пак според израза на вуйчо му, се движеше, обвит в ореол от ограбени вдовици и малолетни девойки, тъй както някои се движат в ореол от несполука или смърт.

В същност, каза вуйчо му, целият порядък беше обърнат с главата надолу. Той — вуйчо му — отново си бил у дома, окончателно този път, и сестрата и майката — майката и бабата на Чарлз — (а навярно и всички останали жени, които нямаше друг избор, освен да изслуша) му разказали за женитбата и за предишния призрачен годеж. Което само по себе си трябваше да развърже езика на вуйчо му, щом своеволието, проявено в собствения му дом, не успя поради единствената причина, че казаното не само чисто и просто не го засягаше, но имаше и твърде малко общо с действителността, за да съдържа нещо, което да го смути или възпре.

Тогава той, Чарлз, разбира се не бе във всекидневната на баба си — за топа трябваше минат още около две години, — но в своето въображение сега можеше да види вуйчо си с абсолютно същия израз, който неизменно е притежавал насетне, пък и преди, а и за в бъдеще, седнал край снабдения с табуретка за крака, люлеещ се стол на баба му (на Чарлз), захапал лулата от царевичен кочан, натъпкана отново с местен тютюн, сръбващ кафето (баба му не понасяше чай: казвайте, че е само за болни), което майка му бе сварила за тях, с издълженото си, живо лице, буйна, разчорлена коса, която вече сивееше, когато се върна у дома през 1919 а след тригодишна служба като санитар във френската армия — същата пролет и последвалото лято прекара в безделие, поне в очите на околните, преди да отпътува пак в Хайделберг, та да довърши докторската си теза — и глас, който не преставаше да говори не защото неговият притежател обича приказките, а защото знае, че докато говори, никой от слушателите не може да разбере какво не казва.

Цялата фабула бе обърната наопаки, каза вуйчо му; всички роли и партии бяха объркани и разменени: детето играеше образа и четеше репликите на родителя — ако се допусне, разбира се, че загадъчната забележка на бащата за „хорациевия“ ръкопис изобщо има някакъв смисъл; не родителят, а детето зачеркна избраника на детското сърце (без значение колко крехка и краткотрайна е била тази връзка, забелязал вуйчо му, и за втори път попитал — а майката на Чарлз отговорила — дали някой не е узнал името на възлюбения и каква е била съдбата му) с цел да освободи имението от наложената ипотека; момичето само предпочете мъж два пъти по-възрастен от нея, ала с докосването на Мидас, какъвто би подхождало за ролята на бащата ла избере, и стане ли необходимо. Дори да окаже давление, за да сложи край на стария романс (майка му спомена как вуйчо му повторил, че няма значение колко нищожен и мимолетен е бил), да бъде прекратен и забравен, и женитбата осъществена; нещо по лошо: дори ако бащата бе посочил съпруга, фабулата пак щеше да е с главата надолу, защото парите (майка му разказа как вуйчо му отново попитал на два пъти дали Харис е бил вече богат, или само е имал вид, че ще забогатее, стига да му се предоставят достатъчно хора и време), макар и не кой знае колко, не липсваха на бащата, понеже, както вметна вуйчо му, човек, който чете латински за удоволствие, не би ламтял за повече, отколкото има.

Тъй или иначе те се ожениха. После, през следващите пет години, онова съсловие, което вуйчо му наричаше пълноводното поколение от стари моми, които — все още живи, седемдесет и пет години след края на Гражданската война — са гръбнакът на южняшкото обществено, политическо и икономическо единомислие, наблюдаваше хода на нещата, както човек следи подлистниците със серийно четиво в списанията.

Заминаха на сватбено пътешествие в Ню Орлиънс — по онова време така постъпваше всеки, който считаше брака си за законен. После се върнаха и в продължение на около две седмици ежедневно ги виждаха да идват в града с един вехт, разнебитен фиакър (баща й никога не си купи автомобил и изобщо не бе пожелал), запретнат с чифт коне за оран и каран от някакъв негър, ратай в имението, навлечен в комбинезон на мръсни петна оставени от спалите във или върху него пилци, а може би и кукумявки. Сетне, в течение на още цял месец, фиакърът се появяваше сегиз-тогиз на площада само с невестата вътре, преди градът да разбере, че съпругът е заминал, върнал се е при своята работа в Ню Орлиънс — едва сега хората за пръв път научиха, че той се занимава с нещо и къде. Ала и тогава, и през следващите пет години те не узнаха в какво се състои занятието му.

И тъй за града и околията остана само да наблюдават булката, самичка в стария фиакър, тя изминаваше шестте мили до Джеферсън, навярно за да се обади на майка му — на Чарлз — или на някоя от другите шест някогашни свои приятелки, а може би просто правеше един тур през града, през площада, и се връщаше у дома. А после, в продължение на още един месец, тя преминаваше през площада не повече от веднъж седмично, докато преди обичаят бе почти ежедневно. Сетне месецът се изниза и фиакърът вече не се мяркаше в града. Като че тя бе разбрала на края, минало й бе през ум онова, което в течение на два месеца целият Джеферсън, а също и околията вярваше и повтаряше; едва осемнайсетгодишна бе тогава и, според майка му, не изглеждала и на толкоз — крехка, смугла, тъмноока девойка, която не бе много по-едра от дете, кацнала самичка в зейналия като пещера отвор към заслонената с гюрук задна седалка на фиакъра, където можеха да се поберат пет-шест души с нейните размери, и която, майка му каза, не била особено схватлива даже в училище и никога не бе се опитвала да бъде, ала, както се изрази вуйчо му, на нея навярно не й бе потребен схватлив ум, след като бе създадена само за любов и мъка — трябва да бе наистина така, именно за любов и мъка, защото в никакъв случай не бе за високомерие и гордост, понеже тя не бе успяла (ако изобщо се бе помъчила) да стане безочлива, без да постигне дори самонадеяност.

И други, извън съсловието на старите моми, както го наричаше вуйчо му, вече бяха убедени, че знаят що за занаят упражнява Харис, занаят, който го бе отвел доста по-далеч от Ню Орлиънс — на четири-петстотин мили оттам вероятно, след като, макар да бе време — 20-те години, — когато бегълците от закона все още считаха Мексико за достатъчно отдалечено и безопасно място, Харис едва ли бе успял да измъкне достатъчно пари от това семейство и имота им, но не само бе превърнал Мексико в своя платежоспособна необходимост, но се бе и установил там или по-скоро — бе намерил потребност изобщо да избяга и може би единствено неговите страхове го бяха принудили да измине даже и ония триста мили, на колкото е отдалечен Ню Орлиънс.

Ала хората грешаха. По Коледа той се върна. А щом наново се появи духом и тялом тук, където те можеха да го видят — непроменен, все същия човек, неостаряващ, приветлив, червендалест, отзивчив, без финес и без фантазия, — всичко пак бе наред. В действителност никога не е имало нещо не наред; дори онези, които първи и най-категорично бяха заявили, че е зарязал жена си, сега бяха сред най-твърдо убедените, че истински те изобщо не са вярвали да е така; когато след Нова година той отново замина като всеки съпруг, имал нещастието да работи на едно място, а семейството му да живее на друго, никой не отбеляза дори деня на събитието. Даже и работата му отпадна от мислите им. Те вече знаеха в какво се състои: контрабанда на алкохол — и то не някаква скришна търговийка с половинлитрови бутилки в хотелски бръснарници — защото сега, когато пресичаше площада сама във фиакъра, тя бе облечена в кожено палто, заради което, още щом го съзряха — палтото, — той тутакси се издигна в очите на града и околията. Понеже, освен че печелеше, в духа на най-изисканата традиция харчеше спечеленото за жена си. Нещо повече — той също действаше в съгласие с една още по-стара и здрава американска традиция: печелеше не само в разрез със закона, но и върху гърба на закона, сякаш самият закон, а не неуспехът бе неговият сломен противник и се завърна у дома в ореол, изтъкан не просто от успех, не само от романтика, поза и мирис на изветрял кордит, а също и от деликатност, тъй като притежаваше тактичността да върши своя бизнес в друг щат на триста мили оттук.

А неговият бизнес бе голям. Същото лято той се върна отново, този път пристигна с най-масивния и лъскав автомобил, който някога бе пренощувал в границите на околията, придружен от чудноват негър с униформа, чиито единствени задължения бяха да кара, мие и лъска колата. После дойде първото дете и скоро се появи и бавачка: светлокожа негърка, на вид къде-къде по-находчива или поне по-чевръста от всяка бяла или цветнокожа жена в Джеферсън. Сетне Харис пак замина и сега ежедневно четиримата — съпругата, бебето, униформеният шофьор и бавачката — можеха да се видят как два-три пъти дневно пресичат с грамадния сияен автомобил площада и града, като не винаги се отбиваха някъде, и твърде скоро околията и градът научиха, че двамата негри са тези, които решават къде, а навярно и кога ще карат колата.

По Коледа Харис се прибра, през лятото също, дойде второто дете. Първото бе вече проходило и сега всички в околията, наред с майката на Чарлз и другите пет приятелки от моминство, узнаха на края момче ли е, или не. Тогава дядото почина и същата Коледа Харис пое управлението на плантацията, като от името на жена си — или по-скоро като на земевладелец, отделен от имота си — се договори, сключи сделка с негрите от имението да обработват през следващата година земята, но всички знаеха, че от тая работа нищо няма да излезе, за което — тъй смяташе околията — сам Харис дори не държеше нещо да излезе. Защото той нехаеше — печелеше добре и без това, а да остане у дома да наглежда някаква скромна памукова плантация, било то и за една година, за него щеше да е същото, каквото ще бъде за отличния жокей да зареже надбягванията в разгара на сезона, та да тръгне да продава мляко с каруца.

Печелеше пари и чакаше, уверен, че ще дойде ден, когато няма да е необходимо повече да чака. През лятото той се върна за пореден път, престоя у дома си два месеца, а като замина, в къщата вече имаше електричество и течаща вода — денонощното тракане на помпата и бръмченето на агрегата бяха механичните звуци, заменили обичайното скърцане на кладенчовия скрипец и скрибуцането на ръчната машина за сладолед, употребявана неделя сутрин; сега от стареца, който в продължение на близо петдесет години бе седял на предната, веранда с разреденото си уиски, зачетен в Овидий, Хораций, Катул, не бе останало нищо освен неговия изработен на ръка люлеещ се стол от хикори, следите от пръсти по телешката кожа на подвързаните му книги, сребърния бокал, с който пиеше уиски, и старата кучка-сетер, която дремеше в краката му.

Вуйчо му каза, че въздействието на парите бе дори по-силно от духа на стария стоик, пасивния провинциален космополит. Може би вуйчо му смяташе, че по сила даже надминава способността на дъщерята да скърби. Във всеки случай останалите жители на Джеферсън бяха на такова мнение. Мина и тази година, Харис се завърна по Коледа, а през лятото прекара един месец при семейството си — и двете деца вече бяха проходили, собствено — би трябвало, макар че никой в Джеферсън не бе в състояние да твърди със сигурност, тъй като никой не бе ги виждал извън преминаващия през града автомобил; и старият сетер умря тази година, Харис даде под наем цялата обработваема земя, наведнъж, на някакъв човек, който изобщо не живееше в околията, а по време на сеитба и жътва изминаваше всяка неделя вечер седемдесет мили от Мемфис дотук, нощуваше в една от изоставените негърски колиби, додето дойде събота, за да тръгне по пладне обратно за Мемфис.

Отмина още една годна и напролет наемателят доведе свои цветнокожи работници, тъй че дори негрите, които бяха живели тук и оросявали с потта си тези ниви от най-далечно време, напуснаха имението и сега съвсем нищо не остана да напомня за някогашния собственик, защото неговият ръчно одялан стол, сребърният му бокал и сандъците, пълни с подвързани в телешка кожа, захабени от пипане книги, бяха пренесени на тавана на майка му — на Чарлз, — а наемателят на обработваемата земя живееше в къщата като иконом.

Защото мисис Харис също отпътува. Но без да уведоми предварително Джеферсън за намеренията си. В това имаше дори момент на съзаклятничество, понеже майката на Чарлз знаеше, както че тя заминава, тъй и къде отива, а щом майка му бе предизвестена, другите пет бяха също.

Предишния ден тя бе там, в дома, от който, според града, никога не бе искала да избяга, независимо какво съпругът й бе направил от него, независимо че къщата, където бе родена и живяла цял живот, с изключение на двуседмичното сватбено пътешествие до Ню Орлиънс, сега бе превърната в своеобразен мавзолей от електропроводници и водопроводи, от автоматични готварски печки и перални машини, от картини и мебели от синтетични материали.

А на следващия — изчезна: тя, двете деца, двамата негри, които, макар и прекарали четири години в провинцията, продължаваха да бъдат градски негри, и дори грамадната, блеснала кола, прилична на катафалка; заминаха за Европа — заради здравето на децата, както се каза, но никой не разбра кой го е казал, понеже не бе излязло нито от майка му — на Чарлз, — нито от някоя измежду другите пет, които единствени в целия Джеферсън и околията знаеха, че тя заминава, от друга страна — положително не бе казано от самата нея. Тъй или иначе тя отпътува, избяга от онова, което градът може би смяташе, че знае. Ала какво бе тръгнала да търси, ако изобщо търсеше нещо, този път даже вуйчо му, който винаги намираше какво да каже (и доста често съвсем на място) за неща, които не са му работа, не знаеше или, най-малкото не сподели.

Сега не само Джеферсън, ами цялата околия се съсредоточи в наблюдение — към съсловието на старите моми, както го наричаше вуйчо му, които следяха събитията от своите веранди и постоянно подклаждаха мълвата с догадки (вероятно и с надежди), се присъединиха и мъжете, и то не само мъже от града, които имаха да изминат едва шест мили, но и земеделци от другия край на околията.

Прииждаха на цели семейства, натоварени в очукани прашни автомобили и каруци, или поединично, яхнали коне и мулета, разпрегнати предната вечер от ралото, за да спрат край пътя и да наблюдават как тумби от непознати мъже, въоръжени с техника, достатъчна за строеж на шосе или водохранилище, подравняват и терасират старите ниви, използвани някога за доходен добив на зърно и памук, и как сетне ги засяват с трева за паша, която килограм струва по-скъпо от захарта.

Изминаваха миля след миля покрай белосаната дъсчена ограда, седнали в своите автомобили и каруци или яхнали конете и мулетата си, и оглеждаха дългите, нанизани една до друга конюшни, изградени от по-хубави материали в сравнение с вложените в къщите на повечето от тях, снабдени с електрическо осветление и светещи часовници, с течаща вода и кепенци за прозорците, каквито голяма част от техните домове не притежаваха; пристигаха неведнъж с мулетата си — неоседлани дори, просто със заметнати през хамута работни тегличи, та да не се влачат по земята, — да наблюдават как фургони наред стоварват прекрасни расови жребци, жребчета и кобили, чиито предшественици (както би могъл да се изрази вуйчо му — на Чарлз, — но не го стори, понеже през тази година като че бе престанал да говори много за каквото и да е) в течение на петдесет поколения са се дърпали назад при вида на хамут, както домакинята реагира, зърне ли косъм в съдината с масло.

Той (Харис) преустрои къщата. (Сега ежеседмично идваше дотук по въздуха, с аероплан; говореха, че това е съшият аероплан, който превозва специалното уиски от Мексиканския залив до Ню Орлиънс.) Новата къща заемаше такава площ, каквато старата щеше да обхване, ако четири сгради с нейните размери бяха свързани в едно. Предишната къща беше просто къща: на един етаж, с веранда отпред, където старият господар обичаше да седи на ръчно изработения стол, с уискито си и своя Катул, а когато падна в ръцете на Харис, заприлича на южняшки палат от игрален филм, само че близо пет пъти по-голям и десет — по-южняшки.

После той взе да води със себе си приятели от Ню Орлиънс — за събота и неделя, че и за по-дълго, вече не само по Коледа и през лятото, а поне четири-пет пъти годишно, сякаш парите течаха тъй обилно и гладко сега, че дори не бе потребно да стои там и да наглежда бизнеса. Понякога пращаше приятелите си, без сам той да идва. Назначил бе домакин, който живееше в къщата постоянно: това не бе предишният, първият наемател, а друг, дошъл от Ню Орлиънс, когото Харис наричаше „иконом“: някакъв шишкав италианец или грък с небрежно пъхнат в задния джоб пистолет и копринена риза без яка, но само до пристигането на гостите. Тогава се избръсваше, връзваше си фишу от алена коприна и обличаше сако, ако бе студено — за него в Джеферсън се говореше, че не оставял пистолета дори когато поднасял храна, макар че никой от града, нито от околията не бе се хранил някога там, за да види.

Та понякога Харис пращаше приятелите си при иконома, да ги приеме — мъже и жени с предизвикателна, загладена, заможна външност на неомъжени, дори и в случаите, когато някои от тях бяха женени навярно един за друг: непознатите чуждоземни профучаваха с грамадните си лъскави спортни автомобили през града и по пътя, който в този участък все още бе най-обикновен селски път (независимо какво бе съградил той в единия му край), където пилци и кучета лежаха в прахта на хлад, а прасета, телета и мулета кръстосваха навред: плясък и облак перушина, удар и изскимтяване или квичене (ако беше кон, муле, крава или, най-опасното от всички, шопар, имаше и изкривен калник или огъната броня), а колата дори не намаляваше ход и не след дълго икономът почна да държи окачена за вътрешната дръжка на входната врата брезентова торба, пълна с големи количества монети и банкноти, както и няколко непопълнени, но подписани чекове от Харис, тъй че щом фермерът, жена му или детето се изправеше пред входа и казваше „прасе“, „муле“ или „кокошка“, от иконома не се изискваше да направи и крачка, за да стигне торбата, да отброи пари или да попълни чек, след което плащаше на потърпевшия и той доволен си отиваше — защото за обитателите на около шестмилевата отсечка от пътя това бе се превърнало във вторичен източник на селскостопански доход, също като брането на къпини за продан и търговията с яйца.

В имението имаше и игрище за поло. Намираше се до пътя, до „шосето“ — мъжете от града, търговци, адвокати, помощник-шерифи, можеха да идат там и да наблюдават ездата, без дори да слизат от колите си. А също и мъжете от околността — фермери, изполичари, арендатори, земеделски работници, които обуваха краката си само когато газенето в кал е неизбежно и яздеха коне единствено за да се придвижат от едно място до друго не пеша, облечени със същите дрехи, които са сложили със ставането си от сън, те идваха, яхнали коне и мулета, разпрегнати току-що от плуга, за да застанат край оградата и да позяпат изящните коне, но преди всичко облеклото на мъжете и жените, които не можеха да скочат на седлото, ако не са обути в сияйни ботуши и специални панталони, и другите наоколо, също с галфове, ботуши и жокейски шапки, хем без да яздят.

А по-сетне идваха да наблюдават и нещо друго. Те бяха чували за поло и даже повярваха, че съществува, преди изобщо да са го видели. Ала другите, те не вярваха, дори като го гледаха с очите си, а попреди — подготовката за него: работници изрязаха цели метри от скъпите дъсчени белосани огради, също и от външните, пак не евтини телени огради, сетне в получените отвори поставиха ниски подвижни препятствия от клонки, прикрепени към летви, едва ли по-здрави от кибритени клечки, които не биха възпрели яко куче, камо ли теле или муле; на едно място пък се появи преграда, натъкмена и боядисана тъй, че да прилича на каменна стена (говореше се, че е направена от хартия, макар, естествено, околията да не повярва — хората не толкова не вярваха, че хартията може да се изкусури, та да изглежда така, колкото чисто и просто не вярваха на нищо в цялата тая работа; те знаеха, че това нещо не е камък, тъкмо защото приличаше на камък, и вече се бяха подготвили да бъдат излъгани относно неговата истинска материя), която, хваната от по един човек във всеки край, можеше да се вдигне и измести настрани, както две прислужници пренасят походен креват; а на друго място, в средата на едно сто и шейсетдекарово пасбище, голо и пусто като бейзболен терен, изникна парче жив плет, но без да бъде засаден в земята — донесоха го в дървен сандък, приличен на прасешко корито, а зад него имаше изкопана яма, която се пълнеше с вода, изпомпвана по галванизирана тръба чак от къщата, отдалечена на близо миля разстояние.

След като се случи на два-три пъти и вестта обиколи навред, половината мъже в околията се струпаха да гледат как две негърчета опъват книжни ленти между препятствията и сетне как мъжете (един от тях бе облечен в червено сако и имаше меден рог) и жените — всички с голфове и ботуши, — яхнали хилядадоларови коне, препускат по очертаната следа.

А на другата година се появи истинска глутница кучета, хубави, малко прекалено хубави, за да бъдат просто кучета, също както конете бяха малко прекалено хубави, за да бъдат просто коне; те бяха твърде чисти, твърде (някак) необикновени, живееха в устойчиви на атмосферни влияния отделения с течаща вода, където за тях се грижеха, подобно както за конете, нарочно определени човешки същества. Наместо предишните двама негри с продълговати торби за бране на памук, натъпкани с ивици нарязана хартия, тук имаше само един; яхнал муле, той влачеше по земята нещо, омотано в чувал от зебло и прикрепено към края на въже, достигаше с досадно старание всяко предно препятствие, сетне слизаше от мулето, връзваше го някъде, да му е подръка, и съвестно притегляше чувала до препятствието, прехвърляше го през средата му, после се качваше отново на седлото и повличаше чувала към следващото препятствие и така, додето заключи големия кръг при началната му точка в пасбището, най-близко до шосето оградата, където стояха вързани, изранени от товарене мулета и коне, както и неподвижните мъже в комбинезони — техните ездачи.

Щом стигнеше дотам, негърът опъваше поводите на мулето и спираше. Очите му бялваха за миг, при което един от зяпачите, който бе виждал чувала преди, следван от шест, десет или петнайсет души, които не бяха го виждали, прескачаше оградата, подминаваше мулето без дори да вдигне поглед към негъра, отиваше, взимаше чувала от земята и го държеше, докато един по един мъжете — шест, дванайсет или петнайсет на брой — се навеждаха и го душеха. Сетне той оставяше чувала и без никой да продума, безшумно всички се връщаха, прехвърляха се обратно през оградата и наново заклечаваха край нея — мъже, които по цели нощи можеха да клечат край тлеещ пън с кърчаг ечемично уиски и безпогрешно да познават имената на увлечените в гонитба кучета по тона и височината на гласовете им отекващи на цяла миля наоколо, наблюдавайки не само конете, които нямат нужда от плячка, за да се впуснат в бяг, но и неистовия вой на кучетата, преследващи не дори фантом, а химери; опрели лакти на белосаната ограда, неподвижни, саркастични и сдържани, те дъвчеха тютюн и плюеха.

Всяка Коледа и Нова година майка му — на Чарлз — и другите пет приятелки от моминство получаваха честитки. Картичките носеха клеймо от Рим, Лондон или Париж, от Виена или Кайро, ала не бяха купувани от тези градове. Те изобщо не бяха купени откъдето и да било през последните пет или десет години, защото бяха избрани, закупени и съхранени през едно по-спокойно време в сравнение с днешното, когато хората не винаги дори знаеха, че на родните им къщи липсва електричество и водопровод.

Дори излъчваха такъв аромат. Пощата вече се пренасяше не само с бързи параходи, но и с аероплани, и той, Чарлз, си представяше чувалите с писма, дошли от всички столици на света, облепени с марки предишния ден, доставени на адреса, прочетени и забравени, кажи-речи, на следващия, а сред тях — старовремските пощенски картички от доброто старо време, шепнещи едва доловимо за стари чувства и мисли, неуязвими за чуждите имена и езици, сякаш тя бе ги пренесла със себе си през океана, извадени от някое чекмедже в старата къща, която през тия пет-десет години вече не съществуваше.

А между честитките за рождените дни на майка му и другите пет приятелки идваха писма, които и след десет години бяха все същите — писма, неизменни по чувство, израз и неуверен правопис, написани с ръката на шестнайсетгодишно момиче, те не само продължаваха да говорят за минали домашни неща, но и бяха съчинени на стария, непроменен провинциален език, като че за десет години живот във великолепието на света тя не бе видяла нищо, което да не е донесла със себе си — не разказваше за непознати места, нито за посланици, милионери и царе в изгнание, а уведомяваше за здравето на децата и училището им, за семейства на хамали и келнери, които са били любезни или поне мили с нея и децата, също и за пощальона, който й носел писмата от дома; тя не винаги се сещаше да спомене, камо ли да изтъкне изисканите светски училища, посещавани от децата, сякаш не знаеше, че са изискани и светски. Тъй че мълчанието наистина не беше нещо ново — той неведнъж бе наблюдавал вуйчо си да седи неподвижно (дори и тогава), хванал някое от писмата, адресирани до майка му, непоправим и ерген, изправен за пръв път в живота си пред нещо, за което очевидно нямаше какво да каже, точно както седеше сега, десет години по-късно, пред шахматната дъска, пак занемял, във всеки случай пак смълчан.

Ала нито вуйчо му, нито кой да е друг би могъл да нарече порядъкът на Харис обърнат с главата надолу. И той, Харис, се придържаше към него, без да губи време, помислете: оженвате се за девойка, кажи го дете, два пъти по-малка от вас на възраст и за десет години удесеторявате зестрата, сетне една сутрин секретарят на вашия адвокат телефонира на съпругата ви в Европа, да съобщи, че вие току-що сте издъхнали на бюрото си.

Може би той наистина умря на бюрото си, може би бюрото дори се намираше в канцелария, както се подразбираше от съобщението. Защото човек може да бъде застрелян така незабелязано на бюро в канцелария, както и навсякъде другаде. И може би той действително току-що бе издъхнал на бюрото си, тъй като по това време сухият режим бе даже и юридически мъртъв, а той вече бе богат. Ковчегът повторно не бе отворен, след като адвокатът и десетина камериери с ярки дрехи и пистолети под мишницата го донесоха в дома му, за да бъде положен за еднодневно поклонение в неговия създаден преди десет години хол на родов барон и доколкото имаше камериери, във всяка стая на партерния етаж се помещаваше по един от тях, естествено, с пистолет, тъй че сега всеки желаещ в Джеферсън можеше да мине край ковчега, сред цветята около които се белееше едра картичка с надпис „$5500“, и да разгледа вътрешността на къщата, преди адвокатът и камериерите да отнесат покойника обратно в Ню Орлиънс, или ако не там, някъде другаде, за да го погребат.

Това стана през времето, когато започваше първата година от новата война в Европа или по-скоро втората фаза на предишната, в която бе участвал вуйчо му, и до три месеца семейството трябваше да се завърне у дома.

Прибраха се след по-малко от два. И той най-сетне ги видя, за пръв път, впрочем става дума само за момчето и момичето — мисис Харис не видя. Тогава не му трябваше да я види — беше слушал от майка си твърде много: знаеше как изглежда и сякаш не само я бе виждал вече, но и я познаваше не по-отскоро от майка си — слабата, тъмнокоса жена на трийсет и пет, все още с вид на момиче, тя в същност не изглеждаше доста по-възрастна от собствените си деца, навярно защото притежаваше силата или умението, каквото и да бе то, а може би дарбата, щастието, да прекара десет години сред хора, които пралеля му би нарекла коронованите глави на Европа, без дори да разбере, че е напускала околията Йокнапатофа; наистина не изглеждаше особено по-стара от децата си, просто бе по-хрисима, по-твърда, по-тиха или може би само по-мълчалива.

С изключение едва на няколко пъти той повече не видя никого от тях — същото се отнася и за всеки друг, известен нему. Момчето яздеше конете, но само там, в корала или на игрището за поло, и то явно не за удоволствие, а просто за да подбере най-добрите, понеже преди да изтече и месец, в един от по-малките корали бяха разпродадени на търг всички коне освен десетина.

Изглежда, той разбираше от коне, защото тези, които останаха, бяха хубави.

А хората, виждали го на седлото, казваха, че умее и да язди, макар и по някакъв чудноват, чуждестранен начин с високо вдигнати колене, който бе нов за Мисисипи или поне за Йокнапатофа, която — околията — скоро дочу, че, в сравнение с ездата, той е още по-добър в нещо друго, в нещо пак непознато — узна се, че е бил най-способният ученик на някакъв прочут италиански учител по фехтовка. Сестрата виждаха да се появява от време на време в града с един от автомобилите, обикаляше магазините, както правят всички момичета, сякаш могат при всеки търговец да намерят нещо желано или най-малкото — какво да купят, независимо колко дребно ще бъде, независимо дали са отрасли в Париж, Лондон и Виена или само в Джеферсън, Мотстаун и Холиноу, щата Мисисипи.

Но той, Чарлз, изобщо не видя мисис Харис тогава. Представяше си я как се движи из онази невероятна къща, която навярно бе познала единствено по топографското й разположение, ала не като призрак, защото — според него — в нея нямаше нищо призрачно. Тя бе твърде… твърде… и на края откри думата: жилава. Жилавост, да: тази твърдост, тази неуязвимост, тази кротка, мълчалива отстъпчивост, с която бе живяла десет години във великолепието на европейските столици, без дори да съзнава, че напълно се противопоставя на тяхното влияние; жена — просто хрисима, просто жилава: полъх, да речем, от стара чанта, сякаш едно от чекмеджетата в старото бюро или от старата къща упорито и непримиримо бе устояло на всички промени и превратности, не само неуязвимо, но дори несъзнаващо, че устоява на промените, настъпили в чудовищната парвенюшка гъба, и някой пътем бе дръпнал, открехнал чекмеджето — и тогава, внезапно и неочаквано, той прозря истинската схема, истинското положение на нещата: не тя бе призракът, а чудовищната къща на Харис: един дъх, един слаб полъх от чантата в онова разбъркано чекмедже и висотата на стените, величието и размахът на порталите тоз миг ставаха прозрачни и нематериални.

Ала той не можа да я види тогава. Защото два месеца по-късно те отново заминаха, за Южна Америка този път, тъй като Европа бе недостъпна. Тъй че в течение на още една година до майка му и другите пет приятелки пристигаха пощенски картички и писма, в които толкова се разказваше за чужди страни, колкото ако бяха изпратени от съседната околия — сега се говореше не само за децата, но и за дома: не за чудовището, създадено от Харис, а за предишната къща, сякаш, виждайки нейното място в пространството, тя си спомняше формата й, и отделена от нея във времето, тя (къщата) продължаваше да съществува непокътната, като че просто бе жадувала и чакала да настъпи този момент; освен това тя (мисис Харис), макар вече да наближаваше четирийсетте, изглежда, повече от всякога бе лишена от склонност към непознатото, към нови преживявания и чувства.

После се върнаха. Сега бяха четирима: аржентинският кавалерийски капитан бе с тях, тръгнал в търсене или преследване на нещо, но във всеки случай привлечен не от дъщерята очевидно, а от майката, и тъй порядъкът пак се обърна наопаки, понеже капитан Гуалдрес бе толкова по-възрастен от момичето, колкото баща й бе от своята невеста, ала поне в порядъка имаше последователност.

Една сутрин двамата с вуйчо му пресичаха площада, с мисъл (най-малкото, що се отнася до него) за всичко друго, но не и за това, когато той вдигна поглед и я видя. Излезе прав: тя изглеждаше точно така, както знаеше, че ще изглежда, и тогава, още преди да спрат дори, той го долови: мирисът от старата чанта — лавандула, тинтява и тям подобни, — който, ще помислите, би трябвало да е отлетял яко дим при първия допир с великолепието на света, но в следващия миг осъзнавате, че мирисът, ароматът, дъхът, полъхът е силното и трайното, а тъкмо великолепието е непостоянното и превратно, проблясва и изчезва.

— Това е Чарлз — представи го вуйчо му. — Момчето на Маги. Надявам се, че сте щастлива.

— Моля? — рече тя. Вуйчо му повтори:

— Надявам се, че сте много щастлива.

И тутакси той, Чарлз, вече знаеше, че нещо не е наред, даже преди тя да отвърне:

— Щастлива?

— Да — потвърди вуйчо му. — Нима не го виждам на лицето ви или не би трябвало?

И тогава той разбра какво не е така, както трябва: това бе вуйчо му. Изглежда, онази година, преди десетилетие, когато вуйчо му престана да говори, бе продължила твърде дълго. Защото с говоренето вероятно е също като с голфа или стрелбата с лък: човек не може да си позволи да пропусне и ден без упражнения, а изгуби ли цяла година, никога не ще възстанови удара си или точността на окото си.

Стоеше там и я наблюдаваше, докато тя гледаше към вуйчо му. После се изчерви. Той забеляза как червенината се надига, запълзява и покрива лицето й подобно сянката на облак, хвърляна при преминаването му на пътя на слънчевата светлина. Сетне дори прекоси и очите й, както сянката на облака, достигне ли вода, вече не е само сянка, а самият облак, отразен — но тя не отклони погледа си от вуйчо му. После някак рязко сведе глава и вуйчо му отстъпи встрани, да й стори път. След това той се обърна, блъсна се в него и двамата продължиха, извървяха сто крачки и повече, а той все имаше чувството, че още долавя уханието.

— Сър — обади се той.

— Какво, сър? — отвърна вуйчо му.

— Ти каза нещо.

— Така ли?

— Каза: „По-рядко е спокойствието.“

— Да се надяваме, че не съм — отговори вуйчо му. — Нямам пред вид спокойствието, а цитата. Но нека все пак допуснем, че съм го казал. Каква е ползата от Хайделберг и Кембридж, от Джеферсънската гимназия и училищата в Йокнапатофа, ако не обогатят човек с известна лекота на речта, която да бъде използвана при неговите безбройни обещания.

Нищо чудно да не беше прав. Може би вуйчо му все пак не беше загубил онази година, също като опитният играч на голф и стрелецът с лък, които, макар да са прекъснали тренировките си и дори на пръв поглед да пропускат удар след удар и изстрел след изстрел, в крайна сметка са способни да се възстановят, и то не само възникне ли необходимост, а чисто и просто, когато пожелаят. Защото още преди да доведе мисълта си докрай, вуйчо му заговори и продължи да крачи напред — сладкодумен, непринуден, жив, непоправимо бъбрив, непоправимо разхвърлян — човек, който винаги имаше да каже нещо необикновено вярно, при това неизменно — чудновато, за почти всичко, което наистина не го засяга:

— Не, ще оставим нещата така. Най-малкото, което можем да пожелаем на капитан Гуалдрес, чужденец в нашата среда, е спокойствието да не го спохожда по-рядко или изобщо да не бъде рядко.

По това време хората от цялата околия познаваха капитан Гуалдрес — от разкази, но мнозина от тях — дори от личен опит. После един ден той, Чарлз, също го видя. Капитан Гуалдрес пресичаше площада, яхнал един от конете на Харис, и вуйчо му (на Чарлз) определи какво е това — не кой е човекът, нито какъв е, а какво представляват те, човекът и конят, взети заедно: не кентавър, а еднорог. Изглеждаше силен, но не така отпуснато силен от прекалено много живот, каквито бяха слугите на Харис, в него се чувстваше твърдостта на метал, на хубава стомана или бронз, консервиран, почти хермафродит. Щом вуйчо му каза това, той, Чарлз, също успя да го види: митичният кон от старата поезия, със своя единствен рог, не от кост, а от някакъв метал, толкова чудноват, траен и странен, че и най-мъдрите не знаеха името му; някакъв метал, изкован от самия зародиш на човешките мечти и желания, също и от неговите страхове, а формулата бе загубена или навярно умишлено унищожена от самия Ковач; нещо далеч по-древно от стомана или бронз и по-силно от всичкото страдание, ужас и смърт, вложени в чистото злато или сребро. Ето затова вуйчо му каза — човекът изглежда част от коня, който язди, но той, човекът, живата част от живия кон, има свое качество: двойственото създание може и трябва да умре, и ще умре, но само конят ще остави кости, след време костите ще се превърнат в прах и ще изчезнат в земята, ала човекът ще остане непокътнат и неуязвим там, където двамата са паднали.

Човекът в случая беше като всеки човек. Говореше вдървен, спънат английски, невинаги ясен по смисъл, но го ползваше да разговаря с всеки, с когото и да е — скоро капитан Гуалдрес бе не само познат, а добре познат както в града, така и навред в околията. За месец-два като че успя да обходи всяко кътче в областта, докъдето може да се добере с кон; сигурно беше научил разни черни пътища, пътеки и вървища, които даже вуйчо му — на Чарлз — при ежегодните си предизборни обиколки из околията едва ли бе виждал.

Капитан Гуалдрес не само опозна околията, ами си създаде и приятели сред обитателите й. Не след дълго всякакви хора взеха да ходят в имението, да посетят не Харисови, а чужденеца — гости не на жената, собственик на имота, чието фамилно име им бе известно от рождението й, както и това на нейния баща и дядо, а на чужденеца, на странника, за когото допреди шест месеца те изобщо не бяха чували и даже още цяла година сигурно нямаше да им се удава да му разбират всичко; мъже с професии, практикувани на открито, и предимно ергени: земеделци, механици, един огняр на локомотив, един строителен инженер, двама младежи от пътната служба, един професионален търговец на коне и мулета, те ходеха там по негова покана, за да яздят конете, притежание на жената, в чийто дом сам той гостуваше и чийто любовник (цялата околия бе убедена, още преди да го зърне, че интересите или поне намеренията му са насочени към по-възрастната жена, към майката, у която бяха парите.

Защото той би могъл да се ожени за момичето, за дъщерята по всяко време, още в Южна Америка) вероятно вече бе станал, и чийто съпруг можеше да бъде веднага, щом пожелае: какъвто щеше да стане, когато изпита най-сетне потребност, понеже, след като бе не само чужденец, но и латинец, той водеше произхода си от безконечния род на ергена Дон Жуан и щеше да продължи да прелюбодейства дори не по собствено предпочитание, ами просто така, както леопардът се ражда петнист.

След време по негов адрес се каза, че ако мисис Харис беше кон вместо човек, той щеше да се ожени за нея незабавно, и то много отдавна. Защото скоро се разбра, че конете са неговата слабост, както алкохолът, наркотикът и комарът са за други. Околията научи, че нощем сам отива в конюшните, все едно дали има луна или няма, оседлава пет-шест коня и ги язди поред до зори; същото лято той направи писта за стипълчейз, в сравнение с която изградената от Харис подхождаше за детско надбягване: отрязъци дърво или метал бяха поставени не на нивото на оградите, а с близо половин метър по-високо, хем този път не бяха кибритени клечки, ами яки греди, годни да носят покрив, както нямаше картонена бутафория, ами си бе истинска жива скала, докарана чак от източната част на Тенеси и Вирджиния. Много народ се стичаше там сега, защото наистина имаше какво да се види: човекът и конят — как се претапят, сливат, превръщат се в едно същество, сетне превалят дори тази точка, това единение: не дръзки, а предпазливи, почти физически усещащи се в този миг, когато, макар и в своя взаимно допълващ се връх, съответен на апогея на абсолюта, те трябва насилствено да се разделят и отново да станат две тела, както пилотът на ракета превключва първа, втора, трета скорост и двамата машината се устремяват към своята пределна кулминация, при което металният снаряд гръмва и изчезва, като оставя „своята“ нежна, оголена плът все така да лети на пред от другата страна на звука.

Въпреки че в този случай (човекът и конят) беше обратното. Сякаш човекът знаеше, че е неуязвим неразрушим, и от тях двамата единствено конят може да се провали, и като че той бе очертал трасето и вдигнал препятствията просто за да провери къде конят в крайна сметка ще се препъне. А това, според каноните на онази земеделска и ездаческа земя бе съвсем правилно — имен но така трябваше да се язди; Рейф МакКалъм, един от постоянните зрители, който цял живот бе развъждал, отглеждал, обучавал и продавал коне и вероятно знаеше за тях повече от всеки друг в околията, потвърди същото: когато конят е в обора, отнасяй се към него все едно струва хиляда долара, ала щом го използваш за нещо необходимо или доставящо наслада и на двама ви, тогава се дръж с него така, сякаш за тия пари можеш да купиш десет такива коне.

Преди около три месеца нещо друго се случи, или най-малкото се начена, за което цялата околия би трябвало да е узнала или поне да си е съставила мнение по простата причина, че става дума за единствената страна от живота на капитан Гуалдрес в Мисисипи, която той се опита да запази, ако не в тайна, то във всеки случай за себе си.

Отнасяше се за кон, разбира се, щом капитан Гуалдрес бе замесен. В действителност околията дори знаеше конкретно за кой кон става въпрос: единственото животно — или одухотворено създание, добавим ли към него капитан Гуалдрес — сред онези обширни, оградени декари обработваема земя, което не принадлежеше на семейство Харис.

Защото този кон бе лична собственост на капитан Гуалдрес. Купил го бе по свой избор и със свои пари, или с пари, които ползваше за свои, а самият факт, че бе закупил кон със средства — според убеждението на околията, — притежание на любовницата му, представляваше един от сполучливите ходове, ако не и най-сполучливият, които капитан Гуалдрес успя да направи и въобще би могъл да направи в северноамерикански дух. Ако беше употребил парите на мисис Харис да си спечели момиче, което, след като той бе по-млад от нея, хората непрестанно очакваха рано или късно да се случи, отвращението и презрението на околията към него щяха да бъдат надминати само от презрението към мисис Харис и срама от нея. Ала сега, като използва благопристойно нейните пари за покупка на кон, околията предварително го оправда от пръв поглед — той бе спечелил своеобразно мъжко достойнство посредством почтеност в прелюбодеянието и вярност и целомъдрие в сводничеството, на което продължи да се радва в продължение на горе-долу месец и половина, след като ходи чак до Сент Луис, купи коня и се върна, натоварил го в камиона.

Беше млада кобилка — с баща някакъв прочут състезателен кон, внесен от чужбина, — която постепенно ослепяваше вследствие на нараняване, купена естествено — както смяташе околията — за разплод (което бе доказателство за хората, че тъй или инак капитан Гуалдрес намира пребиваването си в Северен Мисисипи за достатъчно важно, та да си позволи покупка поне с едногодишна стойност), понеже очевидно никой не би могъл да използва за друго една кобила, колкото и да е расова, която до дванайсет месеца щеше да бъде напълно сляпа. В което околията продължи да вярва през следващите шест седмици, дори след като откри, че той прави нещо с кобилата, а не чака просто природата да вземе своя дан, узнаха това — не какво прави с кон, а че прави нещо с него — все поради същата причина: за пръв път капитан Гуалдрес полагаше старание да прикрие едно от своите занимания с коне.

Понеже този път нямаше наблюдатели, нямаше зрители не само защото онова, което капитан Гуалдрес вършеше с кобилата, ставаше нощем и обичайно в късен час, но и защото сам той молеше хората да не идват да гледат, молеше ги с онази латинска страст за благоприличие и вежливост, станали инстинктивни от съприкосновенията му с представители на неговата лесно възпламенима раса, която прозираше даже и в словесната оскъдица:

— Излишно е да идвате да гледате, защото, честна дума, засега няма какво да се види.

Послушаха го. Отстъпиха може би не заради латинската му честна дума, но отстъпиха. Навярно нямаше какво да се види наистина, тъй като там не можеше да става нещо кой знае какво, за което си струваше да се бие целият този път, защото само случайно минувачи, съседи, поели за дома, се озоваваха край имението в сред нощния покой и в един от коралите зад конюшните, недалеч от пътя, долавяха да се носи тропот от копита — препускаше самичък кон, отначало в тръс, сетне в лек галон и на края за кратко в кариер, след което звукът внезапно прекъсваше и абсолютна тишина се възцаряваше за няколко секунди, колкото слушащият да смогне да преброи до две, най-много до три, после бягът се възобновяваше направо в кариер, който вече отслабваше наново до галон и тръс, сякаш капитан Гуалдрес изскубваше, изтръгваше, приковаваше в една крачка животното от пълен ход в пълна неподвижност, задържаше го така за миг-два или три и отново буквално го хвърляше във вихрен бяг, като го обучаваше в нещо, никому неизвестно, освен ако не бе прав остроумният бръснар, който смяташе, че щом конят скоро ще ослепее, стопанинът му сега сигурно го дресира как да се пази от автомобилите, тръгне ли за града да си получава пенсията.

— А може пък да го учи да скача — казваше бръснарят — спретнат, зализан човек с отегчено, преситено лице, с цвят като корем на риба, когото слънце огряваше поне веднъж дневно, понеже по пладне той обикновено пресичаше улицата, за да отиде от бръснарницата в денонощната гостилница, да обядва, и който едва ли бе яхал някога кон освен в беззащитното си детство, преди да добие способност да се самоотбранява.

— Нощем?! — учудваше се клиентът. — По тъмно?!

— Щом конят е почти сляп, как ще разбере, че е тъмно? — отвръщаше бръснарят.

— Но защо ще скача с кон посред нощ? — продължаваше клиентът.

— Защо ще скача с кон ли? — казваше бръснарят, като потапяше четката в легенчето с пяна. — А може би защо не с нещо друго?

И това беше всичко. Безсмислено. Ако околията изобщо имаше някакво мнение за капитан Гуалдрес, то за нея той беше здравомислещ. Което — здравомислието или най-малкото практичността — се потвърждаваше от самото действие, помрачило неговия образ в очите на хората през последвалия друг етап в отношението на околията към него. Защото те вече знаеха отговора — за сляпата кобила и нощта. Той, несравнимият ездач, използваше коня не като кон, а като прикритие — той, безнравственият похитител на застаряващи вдовици, разкри целостта на своята безнравственост.

Не етика — нравственост. Изобщо не бяха си правили илюзии за неговата — чуждоземска и латинска — етика, тъй че още предварително бяха приели липсата й, преди той да ги застави, преди да загатне дори. Ала те му бяха пришили, вложили нравственост — условен знак, който сега той бе потвърдил, че също не притежава, и те никога нямаше да му простят това.

Ставаше дума за жена, друга жена; най-сетне хората бяха принудени да приемат онова, което — сега осъзнаха — винаги бяха очаквали от един чужденец и латинец: разбраха най-после защо е този кон, сляп кон, проумяха тропота на неговите копита и причината за препускането му късно среднощ, била доскоро загадка за всички във всеки случай не заинтересувала никого дотолкова, че да я научи. Това беше троянски кон, издирен чак в Сент Луис от чужденеца, който още едва говореше английски, и купен с лично негови пари — единственото животно, отговарящо на изискването: сляпо, благодарение на което да се обоснове приемливо за нощните отсъствия — кон, вече обучен или впоследствие дресиран от него по даден сигнал — може би някакъв, произвеждан с електричество звук, задействан от часовников механизъм на всеки десет-петнайсет минути (по това време въображението на околията се въздигна до висоти, каквито даже търговците на коне не успяват да достигнат, камо ли обикновените дресьори) — да се впуска в стремителен галоп, докато той се върне от срещата, изключи сигналното устройство и прибере коня, като го възнагради със захар или овес.

Жената трябваше да е млада, разбира се, ако не бе вероятно и момиче; сигурно беше момиче, тъй като у него се усещаше някаква сурова, коравосърдечна, прозаична мъжественост, облечена в латинския церемониал и подобаваща му, както бялата папионка и фракът отиват на младия мъж и му стоят добре без видими усилия от негова страна. Ала това нямаше значение. В същност само сластолюбивите се питаха коя може да е жената. За другите, останалите, мнозинството, новата жертва не бе по-важна от мисис Харис. Те не обърнаха строгия лик на порицанието към тъй наречения съблазнител, а просто към поредния самец от леса, тръгнал да броди из равнината, сякаш родните, домашни запаси не му стигат. Когато се сещаха за мисис Харис, те се чувстваха на равна нога с нейните милиони, че дори и над тях. Мислеха си: не „горката жена“, а „горката глупачка“.

Известно време, през първите месеци от онази година, след като всички заедно пристигнаха от Южна Америка, момчето редовно излизаше да язди с капитан Гуалдрес. А той, Чарлз, вече знаеше, че момчето е добър ездач, както показваше всеки път — стига да го погледате как се стреми да следва капитан Гуалдрес по трасето за стипълчейз, та да разбере какво значи истинска езда. И той, Чарлз, смяташе, че при наличието на гост с испанска кръв в дома момчето има сигурно с кого да се фехтува. Ала дали действително провеждаха двубой или не, така и не се разбра и не след дълго момчето дори престана да язди с госта или любовника на майка си, със своя предполагаем втори баща или все едно какво, тъй че сега, ако изобщо се удаваше на града да го види, това ставаше в случаите, когато пресичаше площада с мощната си спортна кола, с вдигнат гюрук и пълна задна седалка с багаж, или поел нанякъде, или на път обратно към дома. Подир тия шест месеца, след като видя момчето достатъчно отблизо, за да го погледне в очите, той щеше да помисли: „Даже да има всичко на всичко два коня в целия свят и той да ги притежава и двата, би трябвало да ми се язди ужасно, та да изляза на езда с него, пък ако ще да се казвам и капитан Гуалдрес.“

[1] Корал (исп.) — заградено място за добитък. — Б.пр. ↑

II

Та ето тези бяха хората — марионетките, хартиените кукли, действащите лица в ситуацията, безизходицата, моралитетът, шаманската сцена — както ви допада най-много, — които тупнаха като гръм от ясно небе в скута на вуйчо му в десет часа една мразовита вечер, месец преди Коледа, и всичко, каквото вуйчо му намери за подходящо или почувства желание или дори необходимост да стори, бе, да се върне при шахматната дъска, да премести пешката си и да рече „играй“, сякаш изобщо нищо не се е случило — нищо, което да заслужава не само да бъде пренебрегнато, но даже отхвърлено, отречено.

Ала той не правеше ответния си ход. И повтори твърдоглаво:

— Заради парите.

Вуйчо му също повтори, отново рязко, кратко, дори грубо:

— Пари? Какво го интересуват това момче парите? Навярно ги ненавижда, вбесява се всеки път, щом трябва да пъхне пачка банкноти в джоба си, просто защото иска да купи нещо или да замине някъде. Ако беше само заради парите, никога нямаше да узная за тая работа. Той не би нахълтал тук в десет часа вечерта, за да хвърли в лицето ми първо един царски указ, после лъжа и на края заплаха, единствено с цел да попречи на майка си да се омъжи за човек без пари. Дори този човек да няма пукната стотинка, което едва ли е вярно за капитан Гуалдрес.

— Добре — рече той, съвсем твърдоглаво. — Той не иска нито майка му, нито сестра му да се омъжи за този чужденец. Само това, че капитан Гуалдрес не му е приятен, е повече от достатъчно.

Сега вуйчо му наистина бе свършил да говори, седеше срещу него, помежду им шахматната дъска, и чакаше. Тогава той откри, че вуйчо му го наблюдава настойчиво, замислено и доста остро.

— Да, да… — каза вуйчо му — е, да, да… — като не отделяше поглед от него, додето той установи, че не е забравил как да се изчервява. Но досега би трябвало да е свикнал с това или най-малко с факта, че вуйчо му все пак може да си го припомни, независимо дали в момента е изхвръкнало от главата му или не. Ала ако не друго, поне не сложи оръжие: вдигнал открито чело, поруменял горещо, твърдо устояваше на настойчивия взор на вуйчо си, като отново не пропусна да отговори:

— Да не говорим, че домъкна сестра си чак дотук, за да я накара само и само да каже една лъжа.

Вуйчо му продължаваше да го гледа вече не скептично, нито дори изпитателно, просто го гледаше.

— Защо — поде вуйчо му — тези седемнайсетгодишни…

— Осемнайсет — поправи го той. — Или почти.

— Добре — прие вуйчо му. — Защо тези осемнайсетгодишни, или почти осемнайсетгодишни, хора са толкова убедени, че стогодишни старци като мен са неспособни да възприемат, да оценят или даже да си спомнят онова, което младите разбират под страст и любов?

— Може би защото старите вече са неспособни да определят разликата между това и елементарното благоприличие, което изисква да не влачиш сестра си шест мили път в десет часа вечерта сред декемврийския мраз, та да я заставиш да каже една лъжа.

— Прието — отвърна вуйчо му. — Туше! Става ли? Защото аз познавам един стогодишен старец на петдесет, който не би подценил нищо у седемнайсет-, осемнайсет-, деветнайсет-, а в същност и у шестнайсетгодишните, а най-малко страстта и любовта, благоприличието или влаченето на собствената ти сестра шест или двайсет и шест мили посред нощ, за да я накараш да каже лъжа, да разбие сейф или да извърши убийство — щом си бил принуден да го направиш… Тя не е трябвало да идва, във всеки случай не видях да е с белезници.

— Но тя дойде — рече той. — И излъга. Отрече между двама им с капитан Гуалдрес да е имало годеж. Обаче щом ти я попита очи в очи дали го обича, тя каза „да“.

— И беше изхвърлена от стаята за това — добави вуйчо му. — Сиреч, когато каза истината — способност, която между другото също се наблюдава у седемнайсет-, осемнайсет– и деветнайсетгодишните, стига да имат практически подтик да прибягнат до нея. Двамата довтасаха тук с добре изрепетирана лъжа, която трябваше да ми внушат. Обаче тя загуби самообладание. Тъй че всеки от тях се опита да използва другия за постигане на някаква цел. Само че не на една и съща цел.

— Но във всеки случай и двамата се отказаха, щом видяха, че нищо не излиза. Той се отказа твърде бързо. Хем тъй рязко, както и започна. За момент си помислих, че ще я изхвърли във вестибюла, все едно че е парцалена кукла.

— Вярно — рече вуйчо му. — Твърде бързо. Веднага щом усети, че не може да разчита на нея, той се отказа от първоначалния план, за да опита нещо друго. А тя се отказа веднага, щом започна да се убеждава или че той й се изплъзва, или че аз няма да лапна въдицата и затуй може би и аз ще й се изплъзна. Ето защо вече сигурно са решили да опитат нещо друго, а това не ми харесва. Защото те са опасни. Опасни са не защото са глупави — глупостта (извинявам се) е естествено явление за тази възраст. А защото никога не са имали до себе си някой, към когото да хранят уважение, от когото да изпитват страх или на когото да вярват, за да им каже, че са млади и глупави. — Играй!

И това като че бе всичко, що се отнася до вуйчо му — очевидно бе, че поне по този въпрос да измъкне нещо повече от него не ще му се удаде.

Изглежда, това наистина беше всичко. Той игра. Ход, замислен отдавна, още преди вуйчо му да открие своя — отброяваше времето подобно на авиаторите в непрекъсната последователност, без интервали, защото на него не бе му се наложило, както на вуйчо му, да се приземи, докато отблъсне отряд нашественици и сетне пак да се вдигне във въздуха. С коня си едновременно заплаши царицата и топа на противника. Тогава вуйчо му пожертва пешката, която само той, Чарлз, изглежда, бе убеден, че никой не е забравил, направи своя ход, сетне игра вуйчо му, след което, както обикновено, партията свърши.

— Трябваше да ти взема царицата още преди двайсет минути, когато имах възможност, а топа да оставя — забеляза той.

— Винаги — отвърна вуйчо му и взе да отделя фигурите по цвят, докато той, Чарлз, посегна към кутията, оставена върху долната преграда на етажерката за тютюн. — Но не би могъл да ги вземеш и двете, без да направиш два хода. Конят може да прескача по две полета наведнъж, може дори да се движи в две посоки едновременно, ала не може да играе два пъти поред… — допълни вуйчо му и заизбутва черните фигури по дъската към него. — Ще взема белите този път, пък ти опитай с черните.

— Минава десет — рече той — Наближава десет и половина.

— Толкова — каза вуйчо му, като захвана да реди черните фигури. — Често е толкова.

— Струва ми се, че май ще трябва да си лягам — забеляза той.

— Май ще трябва — отвърна вуйчо му, все така прям и любезен. — Няма да имаш нищо против, ако аз остана още малко, нали?

— Може би тогава ще стане по-интересна партия — отговори той, — като играеш срещу себе си, поне ще се разнообразяваш с изненадите от грубите грешки на своя противник.

— Стига, стига — рече вуйчо му. — Нали казах туше? Все пак подреди фигурите, без значение дали ще играеш или не.

Това бе всичко, което той знаеше тогава. Дори не подозираше, че има още. Ала научи бързо — или навакса бързо. Този път най-напред дочуха стъпките — лекото, остро, крехко, насечено потропване, характерно за походка на момиче — да отекват във вестибюла. За времето, прекарано в жилището на вуйчо си, той вече бе разбрал, че в къща или въобще в постройка, където се помещават поне две повече или по-малко отделни домакинства, човек изобщо не е в състояние наистина да долови шум от стъпки. Затова в същия миг осъзна(преди тя да почука, дори преди вуйчо му да каже: „Сега е твой ред да закъснееш с отварянето на вратата.“), че не само вуйчо му през цялото време е бил уверен в нейното повторно идване тук, но и самият той. Само дето отначало помисли, че момчето бе я пратило да дойде пак; и едва след това се зачуди как е сполучила да се отърве от него толкоз бързо.

Тя имаше вид, като да бе тичала непрекъснато оттогава, поспря за миг на вратата, щом той я отвори, прихванала с една ръка коженото палто при гърлото си, а под него на дипли се спускаше дългата й бяла рокля. Може би на лицето й още се четеше предишният ужасно в очите й вече нямаше нищо смаяно. Дори го погледна този път открито, докато преди, доколкото бе способен да определи, тя изобщо не разбра, че той е в стаята.

Сетне отмести поглед от него. Мина напред и бързо прекоси помещението по посока към вуйчо му, застанал (този път) прав до шахматната дъска.

— Трябва да ви видя насаме — рече тя.

— Насаме сме — отвърна вуйчо му. — Това е моят племенник Чарлз Малисън. — Вуйчо му придърпа единия от двата стола край шахматната дъска. — Седнете. Ала тя не мръдна от мястото си.

— Не, сам!

— Ако не можете да кажете истината пред трима, вероятно няма да успеете и пред двама — забеляза вуйчо му. — Седнете.

Отново не направи никакво движение. Той, Чарлз, нямаше как да зърне лицето й, понеже тя стоеше с гръб към него. Но гласът й се бе променил напълно.

— Добре.

Пристъпи към стола. После отново спря, вече наведена да седне, извърна се и хвърли поглед към вратата, сякаш не само очакваше да чуе стъпките на брат си във вестибюла, а дори бе готова да изтича до входа и да огледа улицата дали не се задава.

Ала тази пауза едва ли трая и миг — тя седна, отпусна се на стола в онази внезапна вихрушка от поли и чорапи, както сядат всички момичета, като че техните стави са свързани другояче и на различни места от мъжките.

— Мога ли да запуша? — попита тя.

Но преди вуйчо му да посегне към кутията цигари, които лично не пушеше, тя вече бе извадила отнякъде — вместо платинена, инкрустирана със скъпоценни камъни табакера, както сигурно очаквате — една-единствена цигара, превита и намачкана, с рехав тютюн, като да бе стояла забравена с дни в джоба й, хвана китката си с другата ръка, сякаш да я закрепи, и поднесе цигарата към клечката кибрит, запалена от вуйчо му. После изпусна струйка дим, остави цигарата в пепелника и прибра ръцете си в скута, не свити в юмрук, просто ги положи изопнати, дребни и неподвижни върху тъмната козина на палтото.

— Той е в опасност — рече тя. — Боя се.

— Аха — кимна вуйчо му. — Брат ви е в опасност.

— Не, не — почти раздразнено реагира тя. — Не Макс, Себас… капитан Гуалдрес.

— Разбирам — каза вуйчо му. — Капитан Гуалдрес е в опасност. Чувах, че яздел много, макар лично никога да не съм го виждал на седлото.

Тя взе цигарата, отривисто дръпна два пъти, сетне я смачка в пепелника, прибра ръката си обратно в скута и отново отправи поглед към вуйчо му.

— Вижте — поде тя, — аз го обичам. Казах ви вече. Но това е, нещо естествено. Просто едно от ония неща, които човек не може да предотврати. Мама първа го забеляза или може би той — нея. Така или иначе те са от едно поколение. Докато аз… Се… капитан Гуалдрес е с цели осем или десет години по-възрастен от мен, навярно и повече. Все едно. Защото това няма значение. Важното е, че той се намира в опасност. И макар да ме пренебрегна заради мама, аз не искам да му се случи нищо лошо. Най-малкото не искам брат ми да отиде в затвора след това.

— Още повече затварянето му не ще поправи извършеното — вметна вуйчо му. — Съгласен съм с вас: далеч по-добре е да отиде в затвора преди това.

Тя се втренчи във вуйчо му.

— Преди? Преди какво?

— Преди да извърши това, заради което би могъл да отиде в затвора — обясни вуйчо му с онзи любезен, прям, пъргав, невероятен тон, който придаваше не само аромат на прозрение, но и своего рода необоримо здравомислие и на най-фантастичната приумица.

— О! — възкликна тя. Втренчи се във вуйчо му. — А как ще бъде затворен? Поне доколкото разбирам от право аз: не можеш да вкараш никого в затвора само заради това, което възнамерява да стори. Пък и да може, брат ми просто ще даде на някой мемфиски адвокат двеста-триста долара и на другия ден ще бъде свободен. Не е ли така?

— Дали е така? — отвърна вуйчо му. — Интересно какъв къртовски труд ще трябва да положи този адвокат срещу триста долара.

— Това няма да помогне изобщо, нали? — продължи тя. — Изгонете го от страната.

— Да изгоня брат ви? — запита вуйчо му. — Къде? Защо?

— Престанете — рече тя. — Престанете. Нима не знаете, че ако имах при кого друг да отида, нямаше да бъда тук сега. Изгонете Себ… капитан Гуалдрес.

— Аха — каза вуйчо му. — Капитан Гуалдрес. Боя се, че емиграционните власти не притежават нито волята за успех, нито размаха на мемфиските тристадоларови адвокати. Ще трябва да минат седмици, че и месеци, додето го депортират, а ако вашите опасения са основателни, и два дни забавяне ще бъде много. Мислите ли, че брат ви ще стои със скръстени ръце през цялото време?

— Искате да кажете, че вие, околийският прокурор, не сте в състояние да го задържите някъде затворен, докато Себастиян напусне страната, така ли?

— Кого да задържа? Затворен къде?

Тя отмести поглед от вуйчо му, макар и без да направи никакво движение.

— Мога ли да запаля още една цигара? — попита.

Вуйчо му й предложи да си вземе от кутията на масата, поднесе клечка кибрит и тя се облегна обратно на стола, като засмукваше отривисто тютюневия дим и едновременно с това заговори, все още без да поглежда вуйчо му.

— Вижте — започна тя, — когато нещата между него и Макс се влошиха много и когато на края разбрах, че Макс го мрази толкова силно, че просто няма как от това да не излезе нещо лошо, аз придумах брат ми да се съгласи…

— … да пощади годеника на майка ви — допълни вуйчо му. — Вашия бъдещ втори баща.

— И така да е — отвърна тя през начесто изпусканите струи дим, хванала цигарата с два пръста, чиито нокти бяха оформени и лакирани. — Но между него и майка ми нямаше нищо установено, ако изобщо е имало нещо за установяване. Във всеки случай не мама бе човекът, който искаше да се установи каквото и да било за това, понеже… О, той винаги щеше да има конете или поне пари, та да купи нови, без значение коя от нас… — Продължи да пуши припряно, без да спира поглед нито на вуйчо му, нито някъде другаде. — И щом разбрах, че рано или късно Макс ще го убие, ако не се предприеме нещо, аз се спогодих с Макс да почака двайсет и четири часа, за да дойдем двамата при вас и да ви склоним да го върнете обратно в Аржентина…

— … където той нямаше да разполага с нищо друго освен с капитанската си заплата — добави вуйчо му. — И после вие щяхте да го последвате.

— Да — съгласи се тя. — Така е. Затова дойдохме при вас и тогава видях, че вие не ни вярвате и няма да си помръднете пръста, тъй че единственото, което успях да измисля, бе да накарам Макс заедно с вас да разбере, че и аз го обичам, след което очаквах той някак да реагира, та да повярвате, че не говори празни приказки. Макс така и стори, намеренията му са сериозни, той е опасен и вие трябва да ми помогнете. Трябва.

— Но и вие трябва да направите нещо — каза вуйчо му. — Трябва да почнете да говорите истината.

— Истината говоря.

— Но има още. На какво се дължи враждата между брат ви и капитан Гуалдрес? Обаче, както се казва, без да предъвквате нищо този път.

За секунда тя изгледа вуйчо му през буйните кълба тютюнев дим. Цигарата вече бе изгоряла съвсем, чак до лакираните й нокти.

— Прав сте — рече тя. — Не е заради парите. За него парите не означават нищо. Има достатъчно и за Се… за всички нас. Не е дори заради майка ми. Работата е там, че Себастиан винаги го побеждава. Във всичко. Себастиан дойде при нас, без да има даже личен кон, Макс наистина язди отлично, но Себастиан е по-добър от него, и то върху гърба на собствените му коне, същите коне, за които Макс знае, че Себастиан ще притежава, стига мама да отиде пред олтара и да каже „да“. Ученик като Макс Паоли не бе имал от години, ала един ден Себастиан хвана ръжена и в импровизирания двубой сполучливо парира два напада, след което Макс изтръгна гумения предпазител и с голо острие налетя срещу него, а Себастиан, използвайки ръжена като сабя, изби рапирата от ръката му, преди някой да успее да задържи брат ми…

Дишаше не чак тежко, но учестено, припряно, почти задъхано, като все се мъчеше да всмукне дим от фаса, който не би бил вече годен за пушене; даже и ако ръката й бе достатъчно спокойна, та да го държи стабилно; седнала сгушена в стола, потънала в облак от бял тюл, атлаз и богат, тъмен, плътен блясък на убити зверчета, тя изглеждаше не толкова изнурена, колкото фина и крехка, и дори не толкова крехка, колкото хладна, мимолетна, подобно някое бледо, ранно пролетно цвете, разцъфнало в снега и леда, преди да му е дошло времето, и обречено да загине пред очите ви, без да съзнава, че умира, без да изпитва никаква болка.

— Това беше след това — каза вуйчо му.

— Кое? След кое?

— Което стана — отвърна вуйчо му. — Дойде по-късно. Не можеш да пожелаеш смъртта някому само защото е по-изкусен от теб на седлото и по-умело върти рапирата. Най-малкото не предприемаш никакви стъпки, за да превърнеш желанието в дело, нали?

— Не — каза тя.

— Да — каза вуйчо му.

— Не.

— Да.

Тя се пресегна и постави фаса в пепелника тъй предпазливо, сякаш беше яйце или може би капсула с нитроглицерин, след което зае предишното си положение, като ръцете й сега лежаха в скута, без дори да са захлупени, а с открити длани.

— Добре — примири се тя. — Опасявах се от това.

Смятах… знаех си, че няма да останете удовлетворен. Става въпрос за жена.

— А… — чу се от вуйчо му.

— Мислех, че казаното дотук ще ви задоволи — рече тя отново с променен глас, за трети пореден път, откак бе влязла в стаята преди десет минути. — Живее на около две мили от задната врата на къщата ни. Дъщеря на фермер… О, да! — додаде. — Известно ми е и това: Скот, Харди или някой друг там е писал преди триста години: младият господар на феодалното имение и крепостните селяни: droit du seigneur[1] и тям подобни. Само че този път е иначе. Защото Макс й е дал пръстен. — Сега ръцете й лежаха върху страничните облегалки на стола, наново захлупени, и тя вече не гледаше вуйчо му. — Съвсем, съвсем иначе. По-добре, отколкото Харди и Шекспир биха могли да го измислят. Понеже този път участват двама джентълмени: не само богатият млад граф, но и младият чуждестранен приятел на графа или във всеки случай негов гост: мургавият романтичен рицар от чужбина, който е по-добър от младия граф в ездата на графските коне, а сетне дори избива рапирата от ръката на младия граф с ръжен. Додето на края не му остава нищо друго, освен да препуска нощем с кон до под прозореца на приятелката на младия граф и да изсвири… Момент! — рече тя.

Изправи се. Още не бе стъпила на крака, когато вече ходеше. Прекоси стаята, рязко натисна бравата и преди той да успее дори да мигне, токовете й затракаха остро и отсечено във вестибюла. Сетне входната врата хлопна с трясък. А вуйчо му продължаваше да стои неподвижен на мястото си, загледан в зейналата врата.

— Какво? — опомни се той. — Какво става?

Ала вуйчо му не отговори — не откъсваше поглед от вратата и после, преди вуйчо му да намери време за отговор, двамата чуха отново шума от входната врата, последван от високото ясно потракване на дамски токове във вестибюла, два чифта този път, след което момичето Харис влезе забързано, прекоси помещението, отметна ръка назад и рече:

— Ето я!

Продължи, без да спира, завъртя се и седна наново, докато той и вуйчо му впериха очи в новопристигналото момиче — местна девойка, чието лице той бе зървал в града през съботните дни, ала това бе единственото, което би могъл да каже за нея, понеже всички местни момичета си приличаха, начервени и гримирани, понякога и с маникюр, облечени в дрехи от „Сиърс“ и „Роубък“, които не изглеждаха като да са от „Сиърс“ и „Роубък“, а в някои случаи наистина не бяха от „Сиърс“ и „Роубък“, макар и да имаха гарнитура от визон за хиляда долара; девойка на години горе-долу колкото момичето Харис, но не толкова стройна и изтънчена, все пак със здраво телосложение, каквото имат селските момичета, с тъмна коса и черни очи, които го изгледаха за секунда и сетне се насочиха към вуйчо му.

— Влезте — подкани я вуйчо му. — Аз съм мистър Стивънс. Вашето име е Мосъп, нали?

— Не, сър — отвърна момичето. — Майка ми е Мосъп. Баща ми се казва Хенс Кейли.

— У нея е пръстенът — обади се момичето Харис. — Накарах я да го вземе, защото знаех, че няма иначе да повярвате, както и аз не повярвах, когато разбрах. Не я обвинявам, че не го носи. И аз не бих носила пръстена на човек, казал ми това, което Макс й е казал.

Момичето Кейли се втренчи за около минута в момичето Харис — поглед прям, черноок, немигащ и доста хладен, — докато момичето Харис взе нова цигара от кутията, макар че този път никой не й запали.

После момичето Кейли отново погледна вуйчо му. Засега очите й не издаваха нищо. Бяха просто бдителни.

— Никога не го слагам — подхвана тя, — заради баща ми. Той няма добро мнение за Макс. И аз дори не мисля да задържам този пръстен — ще му го върна веднага, щом успея да го видя. Защото не смятам…

Момичето Харис издаде звук. На него не му прозвуча като възклицание, което тя би могла да усвои в швейцарски пансион. Момичето Кейли я удостои с още един от своите твърди, чернооки, изпитателни погледи. Ала очите й все още не издаваха нищо. После отново погледна вуйчо му.

— Не ми е криво за това, което той ми каза. Само че не ми хареса начинът, по който го каза. Може би за момента това бе единственият начин, по който можеше да го каже. Но той бе длъжен да е в състояние да измисли друг начин. Аз съвсем не се подразних заради това, че е почувствал необходимост да го каже.

— Ясно — рече вуйчо му.

— Тъй или иначе нямам нищо против, щом му се е наложило да го каже.

— Ясно — повтори вуйчо му.

— Но той не беше прав. Още от самото начало не беше прав. Той сам пръв каза, че сигурно ще е по-добре да не нося пръстена засега на места, където хората може го забележат. Дори не ми остана време да го предупредя, че ще се погрижа татко да ле разбере, че имам пръстена му…

Момичето Харис издаде пак същия звук. Този път момичето Кейли спря, плавно извърна глава и я изгледа в продължение на пет-шест секунди, докато момичето Харис седеше с незапалена цигара между пръстите си. После момичето Кейли отново погледна вуйчо му.

— Та именно той каза, че е по-добре да не се сгодяваме освен тайно. Тъй че, след като нямаше да бъда сгодена явно, не виждам причина защо капитан Голдез…

— Гуалдрес — поправи я момичето Харис.

— Голдез… — повтори момичето Кейли и продължи мисълта си: — или който и да е друг да не дойде у дома, да седне на нашия пруст и да разговаря с нас. Обичам да яздя коне без пришки от хамут, просто така, за разнообразие, та когато той докарваше кон и за мен…

— Как си могла да видиш в тъмното, че няма пришки? — запита момичето Харис.

Сега момичето Кейли все така плавно обърна към нея цялото си тяло и се втренчи в лицето и.

— Какво? Какво каза?

— Хей! — обади се вуйчо му. — Престанете!

— Ех, стари глупако — заговори момичето Харис. Дори не погледна вуйчо му. — Да не мислиш, че някъде ще се намери мъж освен такива като тебе, с единия крак в гроба, който всяка нощ да прекарва половината си време в самотна езда нагоре-надолу из пусто игрище за поло?

Тогава момичето Кейли тръгна. Запъти се бързо, като се приведе, вървейки, повдигна краищата на полата си, измъкна нещо от чорапа и спря пред стола и ако това, което бе извадила, беше нож, двамата с вуйчо му пак щяха да се намесят твърде късно.

— Стани! — каза тя.

— Какво? — попита този път момичето Харис и вдигна поглед, поднесла незапалената цигара пред устните си.

Момичето Кейли повече не продума. Само се залюля назад върху токовете си, гъвкава и също масивна, извъртя десница, а вуйчо му се спусна с вик: „Стой! Стой!“, но тя вече бе замахнала и удари момичето Харис през лицето и, наедно с цигарата и ръката, която я държеше — момичето Харис се разтърси на стола, после възобнови предишното си положение, между пръстите й увисна прекършена цигарата, на лицето й изби тънка дълга драскотина; сетне се появи и самият пръстен, претърколи се святкащ по предницата на нейното палто и тупна на пода.

Момичето Харис се втренчи за миг в цигарата. После отправи поглед към вуйчо му.

— Тя ми удари шамар!

— Видях — отвърна вуйчо му. — Тъкмо се канех сам да сторя същото…

Тогава той, Чарлз, скочи, налагаше се: момичето Харис излетя от стола, а другата вече отново се залюляваше на токовете си. Ала вуйчо му стигна пръв, добра се този път между тях и ги разблъска встрани, всяка с по една ръка, след което и двете отведнъж се разридаха, захълцаха точно като две тригодишни деца, хванали се за косите, докато вуйчо му ги погледа за момент, после се наведе и вдигна пръстена.

— Достатъчно — рече вуйчо му. — Престанете. И двете. Идете в банята и се измийте. Там, през онази врата. — Сетне, щом видя, че тръгват едновременно, бързо добави:

— Не заедно! Една по една. Вие първа. — Кимна към момичето Харис. — Ако искате стипца, има в шкафчето, страхувай се да не те хване бяс повече, отколкото само да вярваш, че съществува. Заведи я, Чик.

Но тя вече бе влязла в банята. Момичето Кейли стоеше и бършеше носа си с опакото на ръката, додето вуйчо му не й подаде носната си кърпа.

— Съжалявам — изгъгна, подсмърчайки тя. — Но не биваше да ме предизвиква.

— Не биваше да е способна да ви предизвика — поправи я вуйчо му. — Предполагам, че ви е държала през цялото време да чакате в колата. Дошла е у вас и ви е взела.

Момичето Кейли изчисти носа си в кърпата.

— Да, сър — потвърди тя.

— В такъв, случай ще трябва да я закараш до тях — отправи вуйчо му към него тези думи, без да се обръща назад. — Те двете не могат…

Ала момичето Кейли бе вече по-добре. Почисти хубаво първо дясната си ноздра, сетне лявата и понечи да върне кърпата на вуйчо му, когато ненадейно спря и ръката й като прекършена падна до тялото.

— Ще се приберем заедно — рече тя. — Не ме е страх от нея. Дори да не ме закара по-далеч от тях, оттам до нас остават само две мили.

— Добре — каза вуйчо му. — Вземи.

Подаде й пръстена. Голям диамант бе закрепен върху него; не беше пострадал от падането. Момичето Кейли дори не го погледна, преди да отвърне:

— Не го искам.

— Аз също — каза вуйчо му. — Но ти дължиш на себе си благородството да го върнеш със собствената си ръка.

Тя взе пръстена, след малко момичето Харис излезе от банята и момичето Кейли на свой ред отиде да се измие, като продължаваше да стиска носната кърпа. Момичето Харис отново изглеждаше добре, върху драскотината лъщяха следи от стипца и сега тя наистина извади платинена, инкрустирана със скъпоценни камъни, макар и не табакера, а пудриера. Не отправи поглед към никого. Вместо това се заоглежда в огледалцето, вградено в капачето на пудриерата, да довърши тоалета си.

— Дължа ви извинение, предполагам — рече тя. — Но смятам, че юристите се натъкват на какво ли не в своята професия.

— Мъчим се да предотвратяваме кръвопролития — забеляза вуйчо му.

— Кръвопролития… — повтори тя. Тогава забрави и за лицето си, и за платинената пудриера, дързостта и самочувствието й изчезнаха и когато погледна вуйчо му, страх и ужас отново се четяха в очите й и той разбра, че каквото и да мислеха двамата с вуйчо му по въпроса какво би могъл, възнамерява или има вероятност да извърши брат й, тя най-малкото изобщо не се съмняваше в неговите намерения. — Вие трябва да направите нещо — добави. — Трябва. Ако знаех при кого друг да отида, никога нямаше да ви безпокоя. Но аз…

— Казахте, че той се е договорил с вас да не предприема нищо в течение на двайсет и четири часа — прекъсна я вуйчо му. — Смятате ли, че ще продължи да държи на думата си, или и той ще постъпи като вас — тоест ще опита някакъв свой ход зад гърба на другия?

— Не зная — отвърна тя. — Ако успеете само да го заговорите, докато аз…

— Което не мога да сторя, както не мога да депортирам капитан Гуалдерс за една нощ. В същност защо не го изгоните сама? Казахте, че…

Сега към ужаса на лицето й се прибави и отчаяние.

— Не мога. Опитах. Може би в крайна сметка мама е по-мъжествена от мен. Дори се помъчих да го предупредя. Но той е като вас: също не вярва, че Макс е опасен. Каза, че значело да бяга от дете.

— Точно това значи — рече вуйчо му. — И тъкмо заради това.

— Тъкмо заради кое?

— Нищо, нищо.

Вуйчо му отклони поглед от нея, не се вгледа в никого, изобщо не гледаше в нищо, доколкото той можеше да определи, просто стоеше там и търкаше кокалчето на палеца си о огнището на лулата от царевичен кочан. Тогава тя се обади:

— Мога ли да изпуша още една цигара?

— Защо не? — отвърна вуйчо му.

Тя си взе цигара от кутията и този път той й запали — заобиколи вуйчо си, за да стигне до етажерката за тютюн и като пристъпи предпазливо сред изпопадалите на пода шахматни фигури, драсна клечката кибрит, когато момичето Кейли влезе и също без да погледне никого, рече на вуйчо му:

— При огледалото я оставих. — Кое?

— Носната ви кърпа — отвърна момичето Кейли. — Изпрах я.

— О… — каза вуйчо му, а момичето Харис се обади:

— Само да му говорите, няма да помогне въобще. Вече се опитахте веднъж, сам знаете.

— Не си спомням — отговори вуйчо му. — Не мога да се сетя да съм чул нещо друго освен неговия глас. Но вие сте права, че от говорене полза няма. Мисля, че цялата тази история е започнала, защото някой вече е говорил прекалено много.

Но тя дори не го слушаше.

— Освен това никога не ще ни се удаде да го доведем отново тук. Затуй ще трябва да дойдете у нас…

— Лека нощ — каза вуйчо му. Тя изобщо не го чу.

— … утре сутринта, преди да е станал и излязъл. Ще ви позвъня по телефона по-рано, за да ви кажа кога ще е най-подходящо.

— Лека нощ — повтори вуйчо му.

Тогава си тръгнаха: през вратата на всекидневната, като я оставиха отворена, разбира се, по-точно момичето Харис я остави, макар че, когато той отиде да я затвори, момичето Кейли тъкмо се обръщаше да стори това, но щом видя, че е изпреварена, продължи нататък. Хвана дръжката на бравата и почна да затваря, ала в същия момент вуйчо му се обади:

— Почакай!

Задържа вратата и двамата чуха острия, отсечен тропот на дамски токчета да прекосява вестибюла, последван — не ще и дума — от хлопването на външната врата.

— Така смятахме и предишния път — забеляза вуйчо му. — Иди да провериш.

Но те си бяха отишли. Застанал на входа в бистрия, мразовит, безветрен декемврийски мрак, той чу рева на форсирания двигател и проследи как грамадният мощен спортен автомобил полетя с почти пълна скорост, съпътстван от жестоко скърцане на гуми по паважа, сетне сви зад близкия ъгъл, стоповете изчезнаха от погледа му също така бързо, и дълго, след като колата би трябвало да е прекосила площада, на него му се струваше, че все още долавя мирис на изгоряла гума.

После той се върна отново във всекидневната, където вуйчо му седеше сред разпилените фигури и пълнеше лулата си. Продължи, без да спира, вдигна шахматната дъска и я постави обратно на масата. За добра участ схватката се бе завързала от другата страна, та ни една от фигурите не беше стъпкана. Той ги събра, както лежаха пръснати около краката на вуйчо му, подреди ги на дъската и дори придвижи дамската си пешка две полета напред, според класическия дебют, на който вуйчо му държеше. Вуйчо му все още пълнеше лулата.

— Значи, в края на краищата хората излязоха прави за капитан Гуалдрес — подметка той. — Зад цялата работа стои момиче.

— Какво момиче? — сряза го вуйчо му. — Нима едната от тях не пропътува тази вечер на два пъти по шест мили само и само да ни даде недвусмислено да разберем, че тя желае да свърже името си с капитан Гуалдрес независимо при какви условия; а пък другата прибягна до шамари не само за да опровергае клеветите — та тя дори името му не може да произнесе!

— О… — рече той. Но не продължи. Дръпна стола и седна. Вуйчо му го наблюдаваше.

— Добре ли спа? — попита.

И този път той не схвана веднага, но не му оставаше нищо друго, освен да чака, защото единственият случай, при който вуйчо му категорично отказваше да дешифрира своя духовитост, бе, когато тя наистина бивате духовита и интелигентна — и никога, ако в остроумието му имаше само острота.

— Преди половин час беше тръгнал да си лягаш. Не можех да те спра.

— И за малко да изпусна нещо — отвърна той. — Този път нямам намерения да рискувам.

— Тази вечер няма да има нищо повече за изпускане.

— Мислех и за това — рече той. — Онова момиче Кейли…

— … вече си е благополучно у дома — прекъсна го вуйчо му, — където, надявам се и вярвам, ще остане. Същото се отнася и за другата. Играй сега.

— Играх.

— Тогава играй пак — каза вуйчо му, като повтори хода на бялата пешка. — И внимавай какви ги вършиш този път.

Смяташе, че внимава и преди, и сега, винаги, по всяко време. Ала в резултат на цялото си внимание в момента, изглежда, единствено успя да разбере по-рано от обикновено, че и тази партия ще завърши точно като предишната, когато вуйчо му внезапно разчисти дъската и подреди една комбинация с коне, топове и две пешки.

— Е, това вече не е игра — възрази той.

— Нищо, в което се отразява и сетне се потвърждава цялата човешка страст, надежда и лекомислие, никога не е било само игра — отвърна вуйчо му. — Играй!

Този път беше телефонът, знаеше, че сега е негов ред на телефона, и дори знаеше какво ще извести той, без да е необходимо да слуша разговора, който не отне много време на вуйчо му:

— Да? На телефона… Кога?… Ясно. Щом се прибрахте в къщи, научихте, че той си събрал нещата, качил се в колата и казал, че отива в Мемфис, така ли?… Не, вижте, никога не съветвайте лекар какви лекарства да предпише, нито пък канете пощальон на разходка.

И вуйчо му върна слушалката на мястото й и без да вдига ръка от телефона, седна там, без да направи каквото и да е движение, без да диша очевидно, без дори да потрива палец о огнището на лулата — остана така толкова дълго, че той вече се канеше да заговори, когато вуйчо му отново вдигна слушалката и поиска номера (връзката не се забави) на Робърт Марки, мемфиски адвокат и местен общественик, който бе колега на вуйчо му от Хайделберг:

— Не, не на полицията; те не могат да го задържат. А и сам не искам такова нещо; идеята ми е да бъде следен, тъй че да не напусне Мемфис, без аз да разбера. Един опитен частен детектив нека го държи под око, без той да усети — освен ако не се опита да напусне Мемфис… Какво? Никога наистина не съм санкционирал действително проливане на кръв, най-малкото при наличие на свидетели… Да, докато дойда и сам се заема с него, може би утре или в други ден… В хотела… Само един е: „Гринбъри.“ Нима познаваш мисисипец, който да знае, че съществуват и други? (Което беше самата истина: в северната част на Мисисипи имаше лаф, че щатът започва от фоайето на хотел „Гринбъри“)… Под чуждо име? Той? Последното нещо, от което бяга, е публичната известност. Вероятно ще извести всички вестници, та да бъде сигурен, че имат името и точното му местонахождение, и ще ги публикуват… Не, не, само ми телеграфирай сутринта да знам, че го държиш под надзор, и не го изпускай из очи, додето не ти се обадя пак.

Вуйчо му затвори телефона и се изправи, ала не се върна при шахматната дъска, ами се запъти към вратата, отвори я и спря, хванал дръжката, докато най-сетне той загря. Стана и взе книгата, с която бе тръгнал да си ляга още преди три часа. Но не се стърпя да не заговори и този път вуйчо му отговори.

— Какви са в същност намеренията ти спрямо него?

— Никакви — отвърна вуйчо му. — Чисто и просто искам да знам със сигурност, че той е в Мемфис и че стои там. Както и ще стори; желанието му е аз и останалият свят да бъдем убедени, че той благополучно и безобидно пребивава в Мемфис или където и да е другаде освен в Джеферсън, Мисисипи — нещо, което желае десет пъти повече, отколкото аз държа да го зная.

Ала той отново загря бавно; трябваше да попита.

— Алиби — отговори вуйчо му. И пак въпрос.

— За това, което замисля да направи — за номера, който е изобретил, за да сплаши годеника на майка си дотам, че да го застави да напусне страната.

— Номер? — за трети път зададе въпрос той. — Какъв номер?

— От где да знам? — рече вуйчо му. — Отговори си сам; ти си на осемнайсет години, сиреч толкова близо до неговата възраст, че разликата няма значение, и знаеш какво може да скрои едно дете на деветнайсет: навярно писмо с череп и кости или дори прилично точен изстрел, даден от прозореца на спалнята. Аз съм на петдесет годни и всичко на всичко зная, че хлапаци на деветнайсет са в състояние да сторят каквото им хрумне, и единственото спасение за света на възрастните от техните поразии идва от това, че те предварително дотолкова са уверени в успеха си, че само наличието на желание и стремеж за тях вече представлява завършено дело и следователно не обръщат никакво внимание на елементарните технически подробности.

— В такъв случай номерът му няма да стане и ти няма защо да се безпокоиш — рече той.

— Аз не се безпокоя — отвърна вуйчо му. — Аз съм обезпокоен. Че и нещо по-лошо: отегчен. Единственото, което искам, е да го държа — или мистър Марки да го държи — под око, докато успея да телефонирам утре на сестра му и тя — или майка им, или някой друг в семейството, който има или се надява, че има някаква власт над него — който и да е или всички заедно да отидат в Мемфис, да си го приберат и да правят с него каквото намерят за добре; лично аз бих предложил да го вържат в някоя от конюшните и да оставят бъдещият му баща (а това може да бъде достатъчно основание за капитан Гуалдрес да прекрати девическото си колебание и да се съгласи на незабавна женитба) да го пообработи с ездаческия си камшик.

— О… — изрече той. — Така или иначе явно няма нищо между капитан Гуалдрес и онова момиче Кейли. Може би ако той бе тук тази вечер и бе я видял, когато сестрата…

— Въобще никой не е вярвал, че има, освен сестрата — прекъсна го вуйчо му. — Първо на първо тя е подшушнала на брат си за това, тя е раздухала цялата история. С цел да спечели своя човек. Може би е смятала, че щом брат й хване рапирата отново, Гуалдрес тозчас ще отпътува. Или пък се е надявала, че елементарното благоразумие и трезвият разсъдък ще надделеят, за да го накарат да напусне околията; и в двата случая за нея единствено би останало да го последва — навсякъде в Съединените щати или дори чак в Аржентина (където, разбира се, други жени не съществуват) — и при неочаквана развръзка или най-вероятно чисто и просто при компромис да удържи победа и в крайна сметка да стане за него единствената жена на света. Ала тя го подценява; опетнява характера му с порока да притежава и зрелост.

Вуйчо му все още държеше вратата отворена, отправил поглед към него.

— В същност у всички тях няма нищо лошо освен тяхната младост. Защото — смятам, споменах преди малко — да си млад е почти същото, като да си болен от едра шарка или чума.

— О… — повторно изрече той. — Може би това важи и за капитан Гуалдрес. За него сбъркахме. Мислех го, че е около четирийсет. А тя каза, че е само осемдесет години по-голям от нея.

— Което означава, че, според твърдото й убеждение, той е поне петнайсет години по-възрастен от нея — отвърна вуйчо му. — Което от своя страна пък означава, че разликата между тях е вероятно около двайсет и пет години.

— Двайсет и пет? — учуди се той. — В такъв случай това го отпраща обратно на отреденото му място.

— Нима някога го е напускал? — рече вуйчо му. Продължаваше да държи вратата отворена. — Е? Какво чакаш?

— Нищо.

— Лека нощ тогава. Върви си и ти. Затваряме детската градина за днес.

[1] Правата на синьора (фр.). — Б.пр. ↑

III

Та това беше засега. Той се качи в стаята си. Приготви се за лягане: свали униформата, „смъкна кафявото“, както се изразяваха в корпуса. Защото днес беше четвъртък, а в четвъртък батальонът винаги имаше занятия. Той бе не само кадет-„подполковник“ тази година, но така или иначе никой не пропускаше занятия, понеже, макар учебното заведение да бе всичко на всичко средно училище, то се славеше с едни от най-висшите в страната офицерски чинове в системата от корпуси за предварително военно обучение; на последния преглед самият генерал, дошъл на проверка, ги увери, че почне ли война, всички, способни да докажат осемнайсетте си години, почти автоматически ще бъдат приети в кандидат-офицерска школа.

Към тази група спадаше и той, понеже за да навърши осемнайсет години, сега му оставаше толкова малко, че едва ли би направило някому впечатление. Само че нямаше да има значение дали е на осемнайсет, на осем или на осемдесет; той щеше да е закъснял, дори да бе изпълнил осемнайсет, събуждайки се на другата сутрин. Всичко щеше да е свършило и хората вече щяха да са почнали да събират сили, за да опитат да забравят преживяното, преди той да е успял даже да постъпи в офицерското училище, камо ли да го завърши.

Поне колкото до Съединените щати всичко бе приключило дори още сега: британците, шепа момчета, някои не по-големи от него, други навярно и под неговата възраст, които пилотираха бойните ескадрили на Кралските военновъздушни сили, бяха успели да ги спрат на запад, тъй че оттук нататък за целия този неудържим порой на победата и разрушението не оставаше нищо друго, освен да изчезне в бездънните дълбини на Русия, досущ като помия, попита с един замах на парцала от кухненския под: така всеки път през тия петнайсет месеца от есента на 1940-а, когато той откачаше от дрешника или връщаше обратно своята униформа, ушита от същия бежов шевиот като на действащите офицери, ала без доблестните нашивки поне на военнослужещ от сержантския състав, вместо това — със светлосините петлици и кокарди на корпуса за предварителна военна подготовка, прилични на значки за ревер, носени от членовете на разни единомислещи братства, плюс наивни, подобни на захарчета, неопалени в бой метални пагони, каквито могат да се видят по раменете на всеки наперен хотелски портиер или шеф на цирков оркестър, предназначени да я откъснат още повече от царството на храбростта и риска, от жаждата на сърцето за чест и слава; всеки път, спираше ли поглед върху нея, той я гледаше с очите на тази жажда на сърцето (ако действително става дума за това), във всеки случай с неутешимото съжаление, владяло го през тия последни месеци, след като осъзна, че много е отлагал, че дълго е чакал, без да почувства в себе си не само смелостта, но и волята, и желанието, и жаждата, а бежовият цвят се променяше, размит избледняваше като филмов кадър на фона на синята британска форма, допълнена от свитите крила на стрелкащ се сокол и скромния отличителен знак на чина, но над всичко изпъкваше синьото, цветът, нюансът, който шепата младежи с англосаксонска кръв бяха установили и узаконили във видим синоним на славата, усвоен едва миналата пролет за търговски лозунг от едно сдружение на американските галантеристи или доставчици на мъжка конфекция, тъй че всеки по-щастлив поданик на Съединените щати от мъжки пол, способен да заплати цената, можеше да влезе сутринта на Великден в църква, обвит в автентичния ореол на храбростта, същевременно необременен от знаците на отговорността и от захаросаните нашивки на риска.

Все пак той бе предприел нещо дребно, някакъв опит (не гледаше особено благосклонно на това, защото само фактът, че си го спомня, не му носеше никаква утеха). На пет мили от града живееше един фермер, капитан Уорън, бивш командир на бойна ескадрила в някогашния Кралски въздушен корпус до преименуването му в Кралски военновъздушни сили; веднъж, преди две лета, когато едва бе навършил шестнайсет години, той отиде при него.

— Ако успея някак да се добера до Англия, ще ме вземат, нали? — попита го той.

— Шестнайсет години са малко недостатъчно. Пък и да стигнеш до Англия, ще ти бъде също малко трудничко.

— Но ще ме вземат, нали? Само да стигна — настоя той.

— Сигурно — отвърна капитан Уорън, Сетне добави: — Виж, няма за къде да бързаш. Ще има още много нещо да видим, додето всичко свърши. Защо не почакаш?

Послуша го. Чака твърде дълго. Можеше да се утешава, че постъпва така според съвета на герой, което поне донякъде бе добре за жаждата на сърцето: самият факт, да приеме и послуша съвета на герой, го застраховаше, че никога няма да го забрави, независимо колко крехко беше безстрашието му, във всеки случай чувството му за срам не бе такова.

Защото вече бе прекалено късно. В същност що се отнася до Съединените щати, войната изобщо не беше започвала и следователно само струваше пари на държавата; това е най-евтиното нещо на света, както се изразяваше вуйчо му, което можеш да жертваш и загубиш, и тъкмо заради това цивилизацията го е измислила: да бъде единствената ценност, с която човек да има възможност да купува и за която да се пазари при покупките си.

Така че предназначението на целия план очевидно бе да се набавят чисто и просто средства, с който вуйчо му да открие местонахождението на Макс Харис, а след като откриването на Макс Харис не бе им отнело нищо повече от прекъсването на една шахматна партия и един шейсетцентов телефонен разговор с Мемфис, значи, дори и това не си заслужаваше цената.

Той си легна и заспа; следващият ден се падаше петък, тъй че в продължение на седмица нямаше да се налага да изважда от дрешника псевдоуниформата, да „навлича кафявото“ и да уталожва жаждата на сърцето, ако действително за това ставаше въпрос. Седна на закуска; вуйчо му вече бе закусил и излязъл, на път за училище той се отби в кантората му да прибере тетрадката, която бе оставил вчера там, и научи, че Макс Харис не е в Мемфис — телеграмата от мистър Марки пристигна в негово присъствие:

„Изчезналият принц липсва и тук сега какво.“ Още не беше напуснал кантората, а вуйчо му тутакси задържа пощаджийчето и написа отговора: „Няма какво благодаря.“

И засега това беше. Помисли, че повече няма и да има; когато по пладне се запъти към ъгъла, където вуйчо му го чакаше да се приберат заедно за обяд, той дори не смяташе и да задава въпроси; вуйчо му сам, по своя воля, разказа как мистър Марки се обадил по телефона да съобщи, че името на Харис, изглежда, е добре познато не само на всички администратори, телефонистки, цветнокожи портиери, хопове и келнери в „Гринбъри“, но и на таксиметровите шофьори в тази част на града, както и в околните заведения и че той, мистър Марки, даже го търсил из другите хотели, като просто се осланял на абсурдното предположение, че все пак може би съществува поне един мисисипец, който да е чувал за останалите хотели в Мемфис.

Също като мистър Марки попита и той:

— Сега какво?

— Знам ли? — отвърна вуйчо му. — Ще ми се да вярвам, че е плюл на всичко и сега е някъде на петстотин мили оттук и продължава да пътува, само дето не искам да го оклеветявам зад гърба му с обвинението, че е способен да преценява нещата.

— Може пък наистина да е способен — забеляза той. Вуйчо му спря в крачка.

— Какво?

— Сам снощи каза, че деветнайсетгодишните са способни на всичко.

— О… — рече вуйчо му. — Да. — И след малко: — Разбира се — добави и продължи нататък. — Може и така да е.

И това беше всичко: наобядва се, после се върна с вуйчо си до ъгъла в съседство с кантората му, където се разделиха, за да отиде той на училище същия следобед и да влезе в часа по история, в който мис Мелиса Хогънбек — идваше два пъти седмично да изнася лекции — щеше да разисква „Световното Положение“ — и двете думи с главна буква, както настояваше тя — което за жаждата на сърцето сигурно бе още по-непоносимо от неизбежния пореден четвъртък, когато наново трябваше да „навлече кафявото“, да препаше сабята, да сложи неопалените в бой пагони и да раздава с фалшиво и безизразно лице заповеди на ужким, ала това не бе нищо пред неуморимия, изпипан, образован „дамски“ глас, който с ожесточен фанатизъм говореше за мир и сигурност, за това, как ние благоденстваме, понеже овехтелите, изхабени европейски нации са се поучили добре от получения урок през 1918-а: те не само не посмяха да ни нападнат, те даже не биха могли да си го позволят и така нататък, додето цялата изнемощяла и освирепяла тлен на света не бе претопена в този безтегловен, непрестанен брътвеж, който дори не можеше да отекне в стерилните, неакустични прашни стени на класната стая в едно средно училище и сто пъти по-малко беше свързан с действителността в сравнение дори със сабята и пагоните. Защото ако не друго, сабята и пагоните бяха поне мнима реалност на това, което пародираха, докато за мис Хогънбек цялата национална система от корпуси за предварителна военна подготовка представляваше излишно и необяснимо явление в сградата на образованието, също като необходимостта да се пращат децата на забавачка.

Все още това бе всичко, дори когато той видя коня. Намираше се в окалян конски фургон, който подмина на връщане от училище, спрял в уличката зад площада, наобиколен от неколцина мъже, които го наблюдаваха от доста почтително разстояние, но едва по-късно той съзря и самия кон, вързан не с въже, а окован в стоманени вериги, като че бе лъв или слон. Той още не бе надникнал внимателно във вътрешността на фургона. В същност дори нямаше време да се увери, да повярва, че вътре има кон, защото в същия момент видя по улицата да се задава мистър Рейф МакКалъм и тръгна да го пресрещне, та да го поздрави, тъй като двамата с вуйчо му често ходеха в имението на МакКалъм, отдалечено на петнайсет мили от града, да стрелят пъдпъдъци през сезона, а той нерядко отиваше и сам до миналото лято, преди да вземат в армията двамата племенници на МакКалъм, и заедно с тях нощуваше в горите или край потоците, увлечен в гонитба на лисица или опосум.

Ето защо позна коня не като го видя, понеже той никога не бе го виждал, а като видя мистър МакКалъм. Всички в околията познаваха коня или най-малкото знаеха за него — чистокръвен породист жребец, ала абсолютно безполезен; казваха, че в този случай мистър МакКалъм за пръв път в живота си е бил изигран в алъш-вериша с коне, пък ако ще да е купил стоката с тютюн или с купони за сапун.

Конят беше провален или още като жребче, или като жребец вероятно от някой господар, опитал се да прекърши духа му със страх и насилие. Само че духът му не се бе прекършил и единственият резултат от патилата, такива, каквито ги е изтърпял, беше вкоренената омраза към всички двукраки същества, нещо подобно на онази погнуса от тях, бяс и желание да ги унищожава, каквито някои хора изпитват даже към безвредните змии.

Конят беше негоден за езда и дори не ставаше за разплод. Говореше се, че бил пречукал двама души само загдето случайно се оказали от една и съща страна на оградата с него. Макар да не изглеждаше много вероятно, понеже в такъв случай конят щеше да бъде убит. Ала се предполагаше, че мистър МакКалъм го е купил, защото неговият собственик е искал да му свети маслото. А може пък и да се е надявал, че ще успее да го укроти. Във всеки случай той неизменно отричаше, че конят е убил човек, та нищо чудно да хранеше надежда, че ще сполучи някой ден да го продаде, тъй като няма кон, който да е толкова лош, колкото иска да го изкара купувачът, нито толкова хубав, колкото твърди продавачът.

Но мистър МакКалъм знаеше, че конят е в състояние да види сметката на човек, и околията беше уверена, че той се опасява от това. Защото макар да влизаше в корала при него (но никога, ако е в конюшня или в друго затворено помещение, където животното би се почувствало хванато натясно), на друг подобно нещо изобщо не позволяваше и даже се говореше, че веднъж някакъв клиент му предложил да го купи, но той отказал. Това звучеше апокрифно също, понеже мистър МакКалъм на висок глас бе заявявал, че е готов да продаде всичко, което не може да стои изправено на задните си крака и не умее да си каже името, защото такъв му е занаятът.

А сега конят, овързан, окован и с чул през главата, се намираше в един конски фургон, отдалечен на петнайсет мили от своя корал; той, Чарлз, каза на мистър МакКалъм:

— В края на краищата го продадохте, а?

— Надявам се — отвърна мистър МакКалъм. — Един кон не е продаден, докато вратата на новия му яхър не хлопне зад него. Пък не винаги и тогава.

— Най-малкото сте на път да го продадете — уточни той.

— Да, най-малкото — съгласи се мистър МакКалъм.

Което не означаваше много, в същност не означаваше нищо, освен че мистър МакКалъм трябваше да побърза здравата, и то само за да докаже, че още не го е продал. А това щеше да стане по тъмно, хем доста късно по тъмно: четири часът беше сега и човекът, хванал се да купува този кон, по необходимост живееше много далеч оттук, та да не бе чувал за него.

После той помисли, че домът на купувача ще да е отдалечен на твърде голямо разстояние, за да се стигне дотам по светло само за един ден, даже и да бе двайсет и втори юни, а камо ли пети декември, тъй че за мистър МакКалъм беше все едно кога ще потегли, след което продължи към кантората на вуйчо си и това бе всичко с изключение на постскриптума, който също предстоеше скоро; вуйчо му бе оставил приготвени на бюрото казусите за упражнение, както и лист с указания до тях и той се залови за работа, стори му се, че почти едновременно с настъпването на здрача щракна настолната лампа и в същия миг телефонът зазвъня. Гласът на момичето вече се лееше, когато вдигна слушалката, и изобщо не секна, та минаха секунда-две, преди да я познае:

— Ало! Ало! Мистър Стивънс! Той беше тук! Никой и не разбра! Току-що замина! Повикаха ме от гаража, изтичах нататък, а той вече беше в колата със запален мотор. Каза, ако искате да го видите, след пет минути да бъдете на ъгъла пред вас; каза, че нямал възможност да се отбие в кантората ви, затуй, ако искате да го видите, след пет минути да чакате на ъгъла отпред, иначе можете да му позвъните утре в хотел „Гринбъри“ и евентуално да си уредите среща…

И продължи да говори, когато вуйчо му влезе, пое слушалката и се вслуша за момент, а тя навярно не млъкна даже и след като вуйчо му затвори телефона.

— Шест мили за пет минути?! — рече вуйчо му.

— Не си го виждал как кара — отвърна той. — Сега сигурно пресича площада.

Ала тази скорост щеше да се окаже малко непосилна дори за шофьор като Макс Харис. Двамата с вуйчо му излязоха на улицата и зачакаха на ъгъла в хладния здрач, чакаха, както му се стори, близо десет минути и на края той взе да се убеждава, че им предстои нов епизод от онази театрална гюрултия, сред която снощи бяха попаднали или най-малко бяха проследили отстрани, при който последното, което можеха да очакват, бе не само очакваното, но и онова, за което предварително бяха предупредени.

Все пак успяха да го видят. Чуха колата, клаксона: Макс Харис сигурно с цяла длан притискаше бутона или може би просто бе бръкнал в контролното табло, под капака на двигателя, и изтръгнал заземяващия кабел, и ако в момента изобщо си мислеше за нещо, вероятно страшно съжаляваше, че няма подръка някой старовремски шумозаглушител. А той, Чарлз, си представи как Хамптън Килигру, нощният шериф, изскача на бегом от игралния дом или от денонощната гостилница, въобще оттам, където се намираше в момента, ала също твърде късно — колата с рев и вой се носеше по улицата към площада, фаровете й горяха с пълна мощ, без да убива скоростта, изтрещя и заеча между тухлените зидове в стеснението на улицата преди площада; вече по-късно той си припомни силуета на една котка в скок пред лумналите светлини, която за миг изглеждаше три метра дълга, а в следващия стана висока и тясна като бягащ стълб на ограда.

Ала за щастие на пресечката нямаше никой друг освен него и вуйчо му и тогава момчето ги съзря, лъчите на фаровете извиха към тях, сякаш шофьорът се канеше да връхлети направо връз тротоара. После фаровете се отклониха и в сетната секунда той спокойно би могъл да докосне Макс Харис — лицето, лъсналите зъби; когато колата профуча нататък към площада, прекоси го, зави и се занесе с писък на гуми по мемфиското шосе, шумът от клаксона, колелата и двигателя постепенно заотслабва, докато на края двамата с вуйчо му дори успяха да чуят Хамптън Килигру, завтекъл се към ъгъла с крясъци и ругатни.

— Затвори ли вратата? — попита вуйчо му.

— Да, сър — отвърна той.

— Тогава да се прибираме за вечеря — рече вуйчо му. — Пътем се отбий в пощата за минутка.

Отби се в пощата и подаде телеграма до мистър Марки с продиктувания от вуйчо му текст, спазен дословно:

„Той е в Гринбъри тази вечер ако необходимо използвай полиция по искане главно управление Джеферсън.“

След това си тръгна и настигна вуйчо си на следващия ъгъл.

— Защо пък сега полиция — попита. — Струва ми се, че каза…

— За да го съпровожда от Мемфис, за където е тръгнал — отвърна вуйчо му. — Във всяка друга посока да го следва освен насам.

— Но защо ще отива където и да било? — продължи да пита той. — Ти каза снощи, че най-малко от всичко иска да изчезне от хоризонта. А според мен най-много от всичко иска да се свре някъде, където никой да не може да го открие, докато не приключи номера си…

— Тогава сгреших — рече вуйчо му. — Просто го надцених. Види се, отдавам на деветнайсетгодишните не само повече изобретателност, отколкото в действителност притежават, но даже и повече злоба. Хайде. Закъсняваш. Освен че трябва да вечеряш, се налага и да се върнеш в града.

— В кантората? — помъчи се да предугади той. — Телефонът? Не могат ли да ти се обадят у дома? Освен това, ако той не спре в Мемфис, за какво ще ти се обаждат…

— Не — пресече го вуйчо му. — Отиваш на кино. И преди да ме попиташ, ще ти отговоря: защото това е единственото място, откъдето никой, ако ще да е деветнайсет или двайсет и една годишният Харис, или почти осемнайсетгодишният Малисън, не би могъл да разговоря с мен. Готвя се да работя. Ще прекарам вечерта в компанията на мошеници и престъпници, които не само имат смелостта да осъществяват своите зли помисли, но също притежават и необходимото умение за това.

Знаеше какво означават тия думи: Преводът. Затуй дори не приближи прага на всекидневната. Вуйчо му пръв стана от масата, тъй че повече не го видя.

А и да не беше отишъл на кино, той, Чарлз, пак нямаше да види вуйчо си повторно тази вечер: нахрани се спокойно, тъй като имаше предостатъчно време, независимо от държането на вуйчо му — като че ли единствено вуйчо му желаеше да избегне съприкосновение с човечеството — сетне отново, без да бърза — все още разполагаше с доста време, — тръгна през студения ясен мрак към площада и кинотеатъра, без да знае какво ще гледа, без дори да го интересува; може би вървеше към поредния военен филм, ала и това даже нямаше значение: мислеше, спомняше си как някога гледането на военен филм трябва да е било, няма начин да не е било най-лошото нещо, което жаждата на сърцето е била принуждавана да изтърпи, само че в действителност не беше така, понеже между военния филм и световните събития на мис Хогънбек се простираше хилядократно умножено дори онова непостижимо разстояние, лежащо между световните събития на мис Хогънбек и сабята и пагоните на военно подготвителния корпус: мислеше колко добре би било, ако човечеството можеше да прекарва цялото си време в гледане на филми, тогава нямаше да има повече войни, нито пък сътворени от човека злини, само дето на хората не би се удало да гледат толкова дълго филми, тъй като скуката е човешко страдание, което киното не е в състояние да сломи, и всеки ще трябва да прекарва осем часа дневно с взор, вперен в екрана, защото са му необходими още осем часа за сън, а, както казва вуйчо му, единственото, на което, освен да спи, човек е способен да издържи в продължение на осем часа без прекъсване, е трудът.

И тъй той тръгна на кино. Ако не беше отишъл, нямаше да мине край денонощната гостилница, където видя, разпозна конския фургон, спрян до бордюра, вече празен, с освободени вериги и букаи, преметнати през страничните прегради, а след като обърна глава към прозорците на заведението, съзря и самия мистър МакКалъм, седнал на бара да вечеря с опрян до него масивен кривак от бял дъб, който винаги носеше със себе си, имаше ли работа със злонравни хайвани. И ако не му оставаха още петнайсет минути до ученическия час (не важеше само в събота и ако имаше увеселение), когато би трябвало да се е прибрал, той нямаше да влезе в гостилницата и да попита мистър МакКалъм на кого е продал коня.

Луната грееше сега на небосвода. Щом осветеният площад остана зад него, той можеше да наблюдава как косящите сенки на краката му разсичат отраженията на оголените клони, а после и на коловете от оградата, ала не за дълго, защото още в началото й се прехвърли вътре в двора, та да съкрати разстоянието. Тогава забеляза заслоненото сияние на настолната лампа зад прозореца на всекидневната и не ходом, тичешком се отправи, дори по-скоро бе повлечен нататък върху все още първичната вълна на учудването и недоумението и(най-вече, макар да не знаеше защо) на бързината, а инстинктът му подсказваше, че трябва да спре, да избегне, да се отстрани — всичко друго, но не и да пристъпи забраната, часа, ритуала на Превода, именуван от цялата фамилия с главно „П“ — Старият завет в интерпретация на класически гръцки език, както е бил преведен от своя изчезнал днес еврейски първоизточник, — с който вуйчо му се занимаваше вече двайсет години, с две години и няколко дни повече, отколкото той, Чарлз, беше живял, като се оттегляше веднъж седмично (а понякога и два, и три пъти, зависи колко неща се случат да го огорчат или обидят), затваряше вратата подире си и никой — мъж, жена, дете, клиент, дори доброжелател или приятел — не се осмеляваше да докосне дръжката на бравата, докато вуйчо му не я натисне от вътрешната страна.

И той, Чарлз, си представи как нямаше да обърне никакво внимание на тази приглушена светлина и на затворената зад нея врата, ако беше на осем вместо на осемнайсет години, и как, ако беше на двайсет и четири вместо на осемнайсет, изобщо нямаше да дойде тук сега само защото някакво деветнайсетгодишно момче си е купило кон. После помисли, че навярно би станало обратното: той щеше да бърза повече от всякога на двайсет и четири, а на осем хич нямаше и да припари насам, след като на осемнайсет знаеше всичко на всичко да бърза, да бъде припрян, да се учудва, понеже, за разлика от вуйчо му или не, неговата осемнайсетгодишна възраст тъй или инак не бе в състояние поне да почне да предугажда по какъв начин деветнайсетте години на Макс Харис се надяват да навредят или отмъстят някому дори с кон като този.

Но не му бе и необходимо — вуйчо му щеше да се погрижи за това. От него единствено се изискваше бързина, скорост. И той я даваше: още с излизането си от гостилницата завървя с ускорен ход, полутичешком, продължи все така до ъгъла на оградата, прехвърли се в двора, прекоси го, изкачи стъпалата до вестибюла и се насочи, изобщо без да спира, към затворената врата, с ръка, вече посегнала към бравата, сетне прекрачи прага на всекидневната, където вуйчо му седеше на бюрото до лампата, по риза с целулоидна козирка над очите, и при влизането му дори не вдигна поглед — пред него стоеше подпряна отворената Библия, както и гръцкият речник, до лакътя му лежеше лулата от царевичен кочан, а по пода, в краката му, бе пръсната голяма част от топче жълта хартия за писане.

— Купил е коня — рече той. — За какво му е?

Вуйчо му все още не вдигаше поглед, дори движение не бе направил.

— Да го язди, надявам се — отвърна. Сетне вдигна глава, като посягаше към лулата. — Мисля, че е понятно…

Гласът на вуйчо му секна, лулата — мундщукът вече бе обърнат по посока на устата му — замръзна в ръката, отделила се едва що от повърхността на бюрото. И друг път той бе забелязвал това и сега му се стори, че наблюдава същото: мига, през който очите на вуйчо му изобщо не го виждаха, докато зад тях кълнеше зарядът на сбитото, гладко, стегнато изречение, понякога не по-дълго от две думи, което обикновено с трясък го изхвърляше от стаята.

— Така — рече вуйчо му. — Какъв кон? Той отговори, също кратко:

— На МакКалъм. Онзи жребец.

— Така — повтори вуйчо му.

Ала този път умът му не бе муден — нямаше нужда от шифър.

— Оставих го преди малко в гостилницата, вечеряше. Закарал го е там днес следобед. Като се връщах от училище, видях фургона, спрял в уличката, обаче не…

Вуйчо му изобщо не го виждаше — очите му бяха тъй празни, както на момичето Харис, когато се появи тук първия път снощи. После вуйчо му изрече нещо — на гръцки, на старогръцки, сякаш се върна в онова древно време, когато Старият завет е бил преведен или даже написан. Понякога вуйчо му правеше така: казваше му на английски нещо, което нито единият от двамата нямаше желание майка му — на Чарлз — да чуе, сетне го повтаряше преведено на старогръцки и макар да не разбираше този език, на него му прозвучаваше далеч по-силно, далеч по-изразително, каквото би било дори за онези, които не го разбират или поне не са го разбирали досега. Казаното в момента беше същото и съвсем не прозвуча подобно на мисъл, измъкната от някого из страниците на Библията, най-малко — след като англосаксонските пуритани са се домогнали до нея. Вуйчо му също се изправи сега, изтръгна козирката от челото си и я хвърли встрани, тласна стола обратно и грабна сакото и жилетката си.

— Балтона и шапката ми — нареди вуйчо му. — На леглото. Скачай.

И той скочи. Напуснаха стаята досущ като автомобил, зад който се разхвърчават увлечени от въздушния поток книжни отпадъци, пресякоха вестибюла, вуйчо му напред навличаше заплющялото сако, изпънал гърбом ръце назад, а той, Чарлз, все още се мъчеше да набере достатъчно скорост, та да надене върху тях ръкавите на балтона.

После преспаха през огрения в лунна светлина двор, стигнаха колата — той продължаваше да стиска шапката, — качиха се и без въобще да загрява двигателя, вуйчо му Даде заден ход с трийсет мили в час, със задавено хъркане и свистене на гуми автомобилът излетя на улицата и се понесе нататък все още задавен, премина в насрещното платно на завоя, прекоси площада с, кажи-речи, същата скорост, с каквато бе сторил това Макс Харис, и закова край спрелия пред гостилницата камион на мистър МакКалъм, едновременно с което вуйчо му изскочи навън.

— Ти стой тука — викна вуйчо му и се завтече към гостилницата, през чийто прозорец той забеляза мистър МакКалъм да седи на предишното си място пред бара, кривакът — опрян до него, и да пие кафе, в следния момент вуйчо му влетя вътре, изтръгна мистър МакКалъм от стола и без въобще да спре, го повлече зад себе си, досущ както преди две минути бе извлякъл него, Чарлз, от всекидневната, доведе го при колата, отвори вратата, каза му, на Чарлз, да мине отпред на волана, хвърли соната вътре, натика мистър МакКалъм след нея, сам се качи на края и затръшна вратата.

Това разрешение бе добре дошло за него, понеже вуйчо му като шофьор бе по-опасен и от Макс Харис, дори когато не бързаше за никъде. Наистина спидометърът може да сочеше цифра два пъти по-малка, но Макс Харис поне съзнаваше, че кара бързо, докато вуйчо му изобщо не си даваше сметка.

— Настъпи газта — посъветва го вуйчо му. — Десет без десет е сега, но богатите вечерят късно, тъй че може би все пак ще стигнем навреме.

Послуша го. Скоро излязоха извън града и той имаше възможност наистина да пусне колата в пълен ход, независимо че пътят беше с чакълена настилка — да павира шестте мили между имението и града бе единственото нещо, което барон Харис забрави да стори, или просто умря скоропостижно, за да го направи. Ала и без това се движеха твърде бързо, вуйчо му седеше върху ръба на седалката, източил шия напред с поглед, впит в стрелката на спидометъра, като че дебнеше кога тя ще прояви и най-малкото колебание, та да зареже автомобила и да продължи бегом.

— Не ми викай „здрасти, Гейвин“ — обърна се вуйчо му към мистър МакКалъм. — Потрай само и ще можеш да ми кажеш здрасти, като те обвиня в съучастие.

— Та той знае какъв е конят — отвърна мистър МакКалъм. — На крака дойде у дома да заяви, че иска да го купи. Още при зори беше пристигнал, заварих го да спи в колата си пред портата, в джоба на палтото му имаше четиристотин долара, напъхани ей така, като шепа листа. И защо всичко това? Да не би да иска да се изкара малолетен?

— Нищо не иска да се изкара — отговори вуйчо му. — Изглежда, според него, въпросът за възрастта му е непристъпна територия за никого — дори за чичо му от Вашингтон. Ала това е без значение. И какво стана с оня?

— Настаних го в яхъра, на яслата — обясни мистър МакКалъм. — Яхърът си беше съвсем добър. Малък, само с една ясла, нищо друго нямаше вътре. Той каза да не се тревожа, защото нищо нямало да има въобще. Вече беше опразнен и приготвен, когато закарах коня. Но всичко беше наред. Ако не беше така, нямаше да оставя коня, все едно колко ми дава за него.

— Знам — рече вуйчо му. — И какъв е този малък яхър?

— Отделен е от останалите, построиха го през лятото там, при една горичка, встрани от другите конюшни и корали. Има си собствен корал, вътре няма нищо освен грамадна ясла и един хамбар, в който също надникнах: видях само едно седло, юзда, чулове, чесало, четка и малко фураж. Попитах го и той каза, че който и да реши да ползва седлото и юздата, предварително ще знае за коня, и аз рекох, че така ще е най-добре, защото ако някой влезе в корала и отвори вратата на яхъра, очаквайки да намери просто кон, току виж, възникнали големи неприятности не само за тоя, дето се е вмъкнал в обора, но също и за собственика на коня. А той отвърна, че каквото и да се случи, аз няма да имам пръст в тая работа, понеже само съм продавач на стоката. Но във всеки случай яхърът си беше съвсем наред. Дори има външен прозорец, откъдето човек може да се качва в сеновала и да хвърля храна в яслата, додето конят свикне с него.

— И кога ще стане това? — запита вуйчо му.

— Аз знам как да се държа с него — отвърна мистър МакКалъм.

— Тогава може би след малко ще ни покажеш — заключи вуйчо му.

Защото почти стигаха. Не изминаха разстояние толкова бързо, колкото Макс Харис го бе преодолял в обратна посока, но въпреки това вече се движеха край белосаните огради, които на лунната светлина не изглеждаха по-материали от застинала глазура върху торта, а отвъд тях се простираха обширните посребрени пасбища, където вуйчо му навярно си спомняше — или най-малко би твърдял, че си спомня — кога е растял памук, докато някогашният собственик е седял в ръчно изработения си стол на верандата, за да зарее от време на време поглед над нивите, преди отново да се върне към книгата и чашата с уиски.

После автомобилът се плъзна през портата — сега и вуйчо му, и мистър МакКалъм, приведени напред, седяха върху ръба на седалката — и бързо се отправи по чакълената алея между ниско окосени и подравнени ливади, между шубраци, храсталаци и дървеса, подредени спретнато досущ като редове засаден памук, докато на края тримата съзряха това, което някога е било домът на стария господар: исполинска плащеница от колони, арки, балкони, която сигурно се простираше на площ два декара.

Пристигнаха навреме. Капитан Гуалдрес трябва да бе излязъл през страничния вход, тъкмо за да зърне фаровете по алеята. Тъй или иначе той вече стоеше изправен там, облян в лунна светлина, когато те го забелязаха, и все още бе на същото място, когато тримата слязоха от колата и приближиха към него: гологлав, с късо кожено яке и ботуши, с лек камшик, провиснал на китката му.

Разговорът започна на испански. Преди три години той бе почнал да изучава факултативно испански език в училище, но сега не си спомняше, в същност никога не бе и разбрал как и защо се залови да го учи или какво точно бе сторил вуйчо му, в резултат на което той, Чарлз, се видя отдаден на изучаването на този език, с който въобще не бе имал намерения да се захваща. Не беше увещаван, нито подкупвай, защото вуйчо му казваше, че не е необходимо да те подкупват, за да направиш нещо, което искаш, което ти е потребно, независимо дали в момента ти трябва или не, или дали изобщо някога ще ти потрябва. Може би грешката му дойде от това, че си имаше работа с юрист; тъй или инак той продължаваше заниманията си с испански език, вече беше прочел „Дон Кихот“, можеше да се справя с повечето мексикански и южноамерикански вестници и бе подхванал „Сид“ — миналата година, а миналата година беше 1940-а и вуйчо му попита: „Но защо? «Сид» трябва да е по-лесна от «Дон Кихот», защото се разправя за герои.“ Но той не бе способен да обясни на никого, най-малко на петдесетгодишен човек, даже и да му е вуйчо, че няма как да утоли жаждата на сърцето с прашни хроники от миналото, когато само на хиляда и петстотин мили, в Англия, момчета, не по-възрастни от него, всеки ден пишеха с цената на живота си безсмъртните обяснителни бележки на неговото време.

Тъй че през по-голямата част от разговора той можеше да разбира; само дето испанската реч на места се лееше прекалено бързо за него. Но и английската понякога се оказваше същата за капитан Гуалдрес, а имаше и момент, когато бе почти готов да повярва, чене само той не догонва испанския на вуйчо си.

— Отивате да пояздите — забеляза вуйчо му. — На лунна светлина.

— Но разбира се — отвърна капитан Гуалдрес, вежлив и съвсем слабо учуден — черните му вежди едва забележимо бяха повдигнати; толкова вежлив, че гласът му изобщо не издаде изненада, и дори в тона не личеше нищо от рода на (както и да го каже един испанец) „Е, и какво?“

— Аз съм Стивънс — представи се вуйчо му с все същата скорост на речта, която за капитан Гуалдрес, осъзна, той, означаваше нещо далеч по-лошо, отколкото чисто и просто бързина, тъй като за един испанец бързината и липсата на плавност представляват най-тежкото престъпление от всички, което, разбра също той, бе и главната трудност на испанския: при този език не остави минутка празно време и вуйчо му нямаше време за нищо друго, освен да говори: — Това е мистър МакКалъм. А това — синът на сестра ми, Чарлз Малисън.

— Мистър МакКалъм познавам добре — каза на английски капитан Гуалдрес, като се обърна; за миг успяха да зърнат белия блясък на зъбите му. — Той има един много добър кон. Жалко. — И се здрависа с мистър МакКалъм рязко, кратко, крепко. Но дори и при това действие изглеждаше като от бронз, наред с посребрената износена кожа на якето и намазаната с брилянтин коса, сякаш беше залят от метал — коси, ботуши, яке, всичко наведнъж, в монолитно цяло. — Младият господин не ми е така добре познат. — Здрависа се и с него, с Чарлз, отново бързо, кратко и крепко. После отстъпи назад. И този път нямаше ръкуване: — Не познавам добре и мистър Стивънс. Може би жалко, също. — Дори и тогава в тона му не прозираха думите: „А сега може да изложите извиненията си за разглеждане“, даже нямаше: „Е, господа?“ — просто каза съвършено вежливо и безстрастно, без никаква интонация:

— Дошли сте да пояздите? Нямам коне подръка, но в малкия корал има в изобилие. Да отидем да хванем.

— Почакайте — рече вуйчо му на испански. — Мистър МакКалъм е принуден всеки ден Да се занимава прекалено много с коне, та да му се язди тъкмо тази вечер, а за нас с моя сестрин син не ни се е налагало да имаме много-много работа с тия животни, та да ни се приязди. Дошли сме да ви направим една услуга.

— А — издаде звук капитан Гуалдрес и добави също на испански: — И каква е таз услуга?

— Знаете ли — подхвана вуйчо му все със същия забързан глас, увлечен в припрян бъбреж на майчиния език на капитан Гуалдрес, остър, не съвсем музикално издържан по тон, приличен донякъде на кънтеж от удари в незакален метал, — беше крайно спешно. Навярно пристигнах толкова бързо, че вежливите обноски още не могат да ме настигнат.

— Дали вежливите обноски, които човек е способен да изпревари — рече капитан Гуалдрес, — изобщо някога са му принадлежали преди всичко. — И сетне почтително: — Та каква услуга?

Той, Чарлз, също се запита: Каква услуга? Капитан Гуалдрес не бе мръднал от мястото си. В гласа му нито за миг не бе проличало съмнение, неверие — сега нямаше дори удивление, изненада. И той, Чарлз, беше готов да се съгласи: че би могло да съществува нещо, способно да му навреди, за да принуди вуйчо му или който и да е друг да го предупреди за това или да го спаси от него, и си представи (Чарлз) как не само конят на мистър МакКалъм, ами цяло стадо такива зверове обсипват капитан Гуалдрес с канонада от къчове и чифтета, може би го повалят, търкалят го в прахта, омърсяват дрехите му чак, сигурно дори го поожулват тук-там и навярно даже го понатъртват, но само толкоз.

— Облог — отговори вуйчо му. Капитан Гуалдрес не трепна.

— Тогава молба — рече вуйчо му. Капитан Гуалдрес не трепна.

— Услуга на мен тогава.

— А — каза капитан Гуалдрес.

Дори и сега не направи никакво движение: само произнесе тази откъслечна дума, нито на испански, нито на английски, защото тя е еднаква на всички езици, за които той, Чарлз, бе чувал.

— Ще яздите тази вечер — каза вуйчо му.

— Вярно — отвърна капитан Гуалдрес.

— Позволете да дойдем с вас до конюшнята, където държите своя кон за нощна езда — предложи вуйчо му.

Най-сетне капитан Гуалдрес направи движение, макар и само с очи: той — Чарлз — и мистър МакКалъм забелязаха как бялнаха лъчисто в мрака, когато капитан Гуалдрес изви поглед към него, после към мистър МакКалъм и обратно към вуйчо му, а след това — покой, никакво движение, очевидно липсваше дори и дишане, през което време той, Чарлз, би могъл да преброи, кажи-речи, до шейсет. Сетне капитан Гуалдрес се раздвижи, вече се обръщаше.

— Добре — рече и пое нататък.

Тримата го последваха, заобиколиха къщата, която бе доста обширна, прекосиха ливадата, където декоративните храсти и шубраци бяха доста многобройни, отминаха гаражите, които можеха да поберат доста повече коли, отколкото, четирима души са в състояние да ползват, после и оранжериите, в които имаше доста повече цветя и узряло грозде, отколкото четирима души могат съответно да подредят в своите вази и да изядат, пресякоха притихналото, посребряло, занемяло под лунната светлина баронско имение, водени от капитан Гуалдрес, закрачил напред с прилични на стоманени бутала, обути в лъскави ботуши проблясващи крака, следван от вуйчо му, сетне той и на края мистър МакКалъм, хванал кривака от бял дъб, тримата вървяха в индийска нишка подир капитан Гуалдрес, подобно на трима гаучоси[1] от неговото семейство, ако капитан Гуалдрес въобще имаше семейство, и ако те, вместо гаучоси, не бяха нещо съвсем друго, завършващо на „они“[2].

Не се насочиха обаче към просторните конюшни с електрически часовници и осветление, с позлатени басейни за водопой и ясли за храна, дори не тръгнаха по посока на алеята, водеща към тях. Наместо туй я пресякоха, прескочиха белосаната ограда, прекосиха потъналото в лунна светлина пасбище, отправиха се към една горичка, отминаха я, продължиха нататък и той, Чарлз, почти чу в ушите му да зазвучават отново думите на мистър МакКалъм, когато пред тях се очерта малкият корал, ограден с отделна ограда, и сред него изникна единичният обор с размери на двуместен гараж, построен несъмнено едва преди няколко месеца, спретнат, прясно боядисан, с отворена горна половина на единствената си врата: черен квадрат сред ослепителната белота; и изведнъж зад гърба му мистър МакКалъм издаде звук.

Оттук нататък за него всичко взе да се развива твърде бързо. Дори капитан Гуалдрес стана истински испанец сега, обърнат гърбом към оградата, твърд, стегнат, непоклатим, даже успяваше някак да изглежда по-висок, докато говореше на вуйчо му онова, което до момента нито тонът, нито гласът му не бе издал — двамата стояха един срещу друг в разгара на бързолетния бъбреж на майчиния език на капитан Гуалдрес, тъй че се разнасяха звуци, сякаш двама дърводелци плюят гвоздейчета, всеки върху триона на другия. Въпреки че отначало разговорът започна на английски, подет на този език от вуйчо му, който, изглежда, смяташе, че мистър МакКалъм има право поне на толкова.

— А сега, мистър Стивънс, бихте ли обяснили?

— Позволявате ли?

— Тъй вярно — отвърна капитан Гуалдрес.

— Тук държите коня си за нощна езда, слепия.

— Да — потвърди капитан Гуалдрес. — Няма друг кон тук освен кобилката. За през нощта. Всеки следобед негърчето я докарва в обора.

— А след вечеря — мръкване — полунощ, във всеки случай, когато се стъмни достатъчно, вие идвате тук, влизате в корала, отивате до вратата и я отваряте на тъмно, както сега.

Отначало той бе си казал, че са се събрали твърде много хора тук, във всеки случай един повече. Ала сега разбра, че в същност един липсва — бръснарят, защото капитан Гуалдрес отговори:

— Първо нареждам препятствията.

— Препятствия ли? — запита вуйчо му.

— Малката кобилка не вижда. Скоро няма да вижда изобщо. Но ще може пак да скача не благодарение на зрението, а благодарение на допира, на гласа. Уча я на — как го казахте вие? — на вяра.

— Мисля, че думата, която търсите е „неуязвимост“ — забеляза вуйчо му.

После разговорът продължи на испански, с голяма бързина и с изключение на своята скованост двамата приличаха на боксьори. Навярно щеше да ги разбере, ако Сервантес беше написал думите им, но да схване нещо от пазарлъка между ергена Самсон[3] и главатаря на ангесианците по въпроса за някакъв кон, воден току под носа му, се оказа твърде много за него, тъй че остана в неведение, докато вуйчо му по-късно, след като окончателно (поне така помисли) всичко свърши, обясни за какво са говорили, или дотолкова се приближи до обяснение, доколкото той, Чарлз, в действителност очакваше.

— И после какво? — попита той. — Какво каза ти после?

— Не много — отвърна вуйчо му. — Просто рекох: „Услугата“, а Гуалдрес: „За която, естествено, предварително ви благодаря.“ Аз добавих: „Но в същността на която вие, естествено, не вярвате. И на която, естествено, искате да узнаете цената.“ Сетне се споразумяхме за цената, аз направих услугата и това беше всичко.

— Каква цена? — попита той.

— Сключихме бас — отвърна вуйчо му. — Облог.

— Облог за какво?

— За неговата участ — каза вуйчо му. — Сам той го нарече така, защото единственото нещо, в което човек като него вярва, е собствената му съдба. Той не вярва в никаква участ. Дори не приема, че съществува.

— Добре — каза той. — Басът, На какво се хванахте на бас?

Ала вуйчо му този път не отговори, само го гледаше язвителен, своенравен, недействителен и все пак свойски, макар дори той, Чарлз, току-що да бе открил, че изобщо не го познава. После вуйчо му заговори отново:

— Изневиделица и ненадейно се появява кон — да речем, идва от запад, ако ти харесва — и с един ход застрашава едновременно дамата и топа. Как ще постъпиш?

Ако не друго, досега бе научил отговора поне на това:

— Ще спася царицата, топа ще оставя. Досети се и за другото:

— Кон, който идва от Западна Аржентина. — Сетне рече: — На онова момиче. На момичето Харис. Обзаложили сте се на нея, че той няма да отвори вратата на онзи обор. И той е загубил.

— Да е загубил? — възкликна вуйчо му. — Царица и половин замък[4] срещу част от костите си, а може би и главата си в противен случай? Не виждам какво е загубил.

— Загубил е царицата — рече той.

— Царицата ли? — каза вуйчо му. — Каква царица? А, имаш пред вид мисис Харис. Може би той е разбрал, че царицата е преместена в същия миг, щом осъзна, че трябва да сключи облога. А може би е разбрал, че царицата и замъкът са изчезнали завинаги още от онзи момент, когато е обезоръжил принца с ръжена. Ако, разбира се, въобще е искал да има царицата.

— Тогава какво правеше тук? — попита той.

— Какво чакаше? — попита вуйчо му.

— Навярно играта му беше приятна — каза той. — Заради удоволствието да бъде в състояние да прескочи не само две полета наведнъж, но и в две различни посоки едновременно.

— Или пък просто му липсваше решителност, защото той може — рече вуйчо му, — и което е почти фатално за човек като него, е длъжен. Във всеки случай добре, че стана така. Неговата заплашителност и очарование са вложени в способността му за действие. Този път обаче той забрави, че и собствената му безопасност е заложена в нея.

Ала това предстоеше на другия ден. Сега той дори не смогваше да възприема нещата пред очите си със същата бързина, с която те се развиваха. Двамата с мистър МакКалъм безучастно стояха встрани, гледаха и слушаха как вуйчо му и капитан Гуалдрес, застанали лице в лице, си разменят с пукот крехки, насечени срички, докато на края капитан Гуалдрес направи някакво движение, нещо средно между свиване на рамене и отдаване на чест, и вуйчо му се обърна към мистър МакКалъм.

— Е, Рейф? — поде. — Ще отидеш ли оттатък да отвориш онази врата там?

— Да, струва ми се — отвърна мистър МакКалъм. — Но не мога да разбера…

— С капитан Гуалдрес се хванахме на бас — обясни вуйчо му. — Тъй че ако не идеш ти, ще трябва аз.

— Почакайте — намеси се капитан Гуалдрес. — Мисля, че аз трябва…

— Стойте настрана, господин капитан — каза мистър МакКалъм.

Прехвърли тежкия кривак в другата ръка и в продължение на почти половин минута остана загледан отвъд белосаната ограда към празния облян в лунна светлина корал, впил поглед в притихналата бяла стена на обора с единственото тъмно петно: отворената половинка на вратата. После върна кривака в ръката, с която го държеше преди, качи се на оградата, прехвърли единия си крак от другата страна, обърна глава назад и потърси капитан Гуалдрес.

— Ей сега ще разбера за какво е цялата тая работа — каза. — А след минута ще разберете и вие.

Сетне тримата го проследиха как плавно, без да бърза, слезе в корала: човек стегнат, самоуверен, спокоен, излъчващ нещо от онзи ореол на познавач с чувство за коне, какъвто притежаваше капитан Гуалдрес, мистър МакКалъм неотклонно напредваше сред лунната светлина към голия белосан обор, в средата белязан с едно-единствено черно петно на пустота и ненарушима гробна тишина, стигна на края дотам, вдигна тежката желязна чивия и открехна затворената долна половина на вратата; едва тогава движенията му станаха по-чевръсти, невероятно чевръсти: тласна вратата обратно, сетне я дръпна назад и вече в единно движение с нея продължи да я тегли, за да я опре в стената, докато той остана помежду им, стиснал кривака в другата ръка; надали имаше и миг, след като мистър МакКалъм се прилепи с вратата до стената, когато жребецът, със същия цвят като мастиления мрак във вътрешността на обора, облян в лунна светлина, изтрополи навън, сякаш бе вързан за самата врата с въже не по-дълго от верижка за часовник.

Изхвръкна с пронизително цвилене. Изглеждаше чудовищно, сякаш се носеше над земята освирепяла плът с цвета на гибелта или на среднощната тъма, с устремена към луната развята грива и опашка, подобни на черни пламъци, конят не толкова приличаше на самата смърт, защото смъртта е покой, колкото на демон: изчезналият, невъзвратим за естествената природа звяр разцепи сребърния покров от лунна светлина и с безумно цвилене загалопира в къс неистов кръг, като отмяташе глава на различни страни в търсене на човека, на края го съзря, престана да цвили и се спусна към него, без да познае мистър МакКалъм, додето той не се отдели от стената и не му извика.

Тогава жребецът се закова на място, предните му копита заораха, вкопаха се в земята и целият му труп се занесе напред, мистър МакКалъм, пак с онази невероятна пъргавина, отиде до него и с все сила стовари кривака в муцуната му, животното наново изцвили пронизително, вихрено се завъртя, вече в галоп, а мистър МакКалъм се обърна и тръгна към оградата. Не тичешком — ходом — и макар конят да направи в луд бяг две пълни обиколки около него, преди мистър МакКалъм да стигне оградата и да я прескочи, втори път не го застраши.

Още известно време капитан Гуалдрес остана неподвижен, металнотвърд, неприкосновен, дори непребледнял. Сетне се обърна към вуйчо му, пак на испански, но той сега успя да разбере.

— Загубих — рече капитан Гуалдрес.

— Не сте — отвърна вуйчо му.

— Вярно — съгласи се капитан Гуалдрес. — Не съм. — Добави; — Благодаря.

[1] Гаучоси (исп.) — каубои в Аржентина и Уругвай. — Б.пр. ↑

[2] Пеони (исп.) — земеделски работници в Южна Америка. — Б.пр. ↑

[3] Самсон Караско — герой от „Дон Кихот“. — Б.пр. ↑

[4] Игра на думи: castle (англ.) означава „топ“ (шахмат) и „замък“ — Б.пр. ↑

IV

После дойде събота, няма училище: цял волен ден, през който не ти остава нищо друго, освен да се навърташ в кантората и да присъстваш на останалия незначителен дял от историята, на разплащането, на онази малка част, която бе изостанала някъде назад или поне така мислеше той, който дори в този късен час на декемврийския следобед все още не беше опознал до края своята способност да се учудва и удивлява.

Той дори не бе повярвал истински, че Макс Харис ще се върне от Мемфис. Очевидно мистър Марки не вярваше също.

— Мемфиската градска полиция не може да транспортира затворник до Мисисипи — каза мистър Марки. — Знаеш много добре. Вашият шериф ще трябва да изпрати някого…

— Той не е затворник — прекъсна го вуйчо му. — Кажи му това. Кажи му, че от него искам само да се върне тук, да си поговорим.

После, в продължение на близо половин минута, в телефонната слушалка не се чуваше нищо освен слабото, далечно пращене на електрическа енергия, която даваше живот на връзката, струваща някому пари, независимо дали по нея протичат гласове или не. На края мистър Марки рече:

— Сериозно ли очакваш да го видиш изобщо пак, ако му предам поръката ти и му кажа, че може да си върви?

— Предай му това, което ти казах — отговори вуйчо му. — Кажи му, че искам да се върне тук, да си поговорим.

И Макс Харис се върна. Пристигна малко преди другите — толкова, колкото да прекоси антрето и да влезе в кантората, докато другите двама още се качваха по стълбите; той, Чарлз, затвори вратата на антрето и Макс се озова изправен пред нея, отправил поглед към вуйчо му — изтънчен, млад, отново заможен на вид, само малко уморен и напрегнат, като че миналата нощ не беше спал достатъчно, а само бе държал очите си затворени. Те не изглеждаха нито млади, нито изморени, наблюдаваха вуйчо му с абсолютно същия израз, с който бяха го гледали по-миналата вечер — изглеждаха всякакви, но не и спокойни, което се забелязваше дори от значително разстояние. Ала в тях нямаше никакво раболепие или нещо подобно.

— Седнете — предложи вуйчо му.

— Благодаря — отвърна Макс ребром и грубо, не надменно: просто безапелационно, категорично, негативно. Но в следващата секунда се раздвижи. Приближи бюрото и взе да занича тук и там, парадийно превзет. — Търся Хамп Килигру — обясни. — Или може би дори самия шериф сте довели. Къде сте го скрили? В хладилника? Ако сте пъхнали някой от тях двамата там, досега сигурно е предал богу дух.

Ала вуйчо му продължаваше да пази мълчание, тогава той, Чарлз, обърна поглед към него. Вуйчо му дори не гледаше Макс. Завъртял бе настрани стола на винт и зяпаше през прозореца, абсолютно неподвижен, с изключение на едва забележимото ритмично почукване о огнището на студената лула с палеца на ръката, в която я държеше.

После Макс прекрати представлението и спря на място, вперил в профила на вуйчо му своите остри, нагли очи, в които се четеше оскъдно малко младост, спокойствие или каквото би трябвало да има друго в тях.

— Е, добре — поде Макс. — Вие не можете да докажете умисъл, замисъл. Онова, което сте в състояние да докажете, не се нуждае от вашите усилия. Защото аз го признавам. Потвърждавам го. Купих кон и го затворих в отделен обор, част от собствеността на родната ми майка. Виждате, че и аз отбирам малко нещо от право. Навярно знам точно толкова незначителен и неправилен дял от него, колкото ми е необходимо, за да стана един първокласен провинциален адвокат в щата Мисисипи. А може би дори и щатски законодател, но познанията ми май идват малко множко, та да бъда някога избран за губернатор.

С изключение на палеца вуйчо му продължаваше да бъде изцяло неподвижен.

— Бих седнал, ако бях на ваше място — обади се на края.

— Сигурно щяхте да направите нещо доста повече от това, ако бяхте на мое място — отговори Макс. — Е?

Сега вуйчо му се раздвижи. Превъртя стола, натискайки коляно в бюрото, докато се обърна с лице към Макс.

— Не е необходимо да доказвам — каза вуйчо му. — Защото вие няма да отричате.

— Няма — потвърди Макс категорично и високомерно. Дори не беше нетърпеливо, сприхаво. — Не отричам. Е, и какво? Къде ви е шерифът?

Вуйчо му не сваляше поглед от Макс. Сетне захапа с устни мундщука на студената лула, пое въздух през нея, сякаш беше запалена, и заговори с благ глас, дори почти равнодушен:

— Предполагам, че когато мистър МакКалъм е докарал коня у вас, и двамата сте го затворили в личния обор на капитан Гуалдрес, вие сте казали на конярите и на останалите негри, че сам капитан Гуалдрес го е купил и иска да не бъде закачан. Нещо, което не е трудно да се повярва, след като капитан Гуалдрес вече е купил един кон, който не дава на никого да пипне.

Ала Макс не отговори, както не бе отговорил, когато по-миналата вечер вуйчо му го запита защо не е включен в наборните списъци. На лицето му сега не беше изписано дори презрение, докато чакаше вуйчо му да продължи.

— Добре — рече вуйчо му. — Да знаете случайно кога е бракосъчетанието между капитан Гуалдрес и сестра ви?

И тъкмо тогава той, Чарлз, откри какво друго се крие в острите, нагли очи: отчаяние и мъка. Забеляза как ярост припламна и прегоря, опали ги и ги изпепели, докато в тях не остана нищо освен омраза, и помисли, че вуйчо му навярно е прав и наистина няма по-ниско нещо от омразата и че намразиш ли някого, това положително ще бъде човек, който не си сполучил да убиеш, пък даже той и да не знае за намеренията ти.

— В последно време ми е тръгнало на сделки — продължи вуйчо му. — Скоро ще разбера дали са добри или не. Смятам и с вас да направя една. Вие не сте на деветнайсет години, а на двайсет и една, обаче още ви няма в наборните списъци. Запишете се в армията.

— Да се запиша в армията? — рече Харис.

— Да — потвърди вуйчо му.

— Аха, разбирам, отивай в армията, иначе…

И тогава Харис прихна в смях. Стоеше изправен пред бюрото, свел поглед към вуйчо му, разтърсен от смях. Който обаче изобщо не стигна очите му, тъй че нямаше как да ги напусне: смехът се оттегли единствено от лицето му, заглъхна постепенно все по-далеч от очите му, макар и никога да не бе ги докосвал, докато накрая те заприличаха на очите на неговата сестра отпреди две вечери: излъчваха същата болка и отчаяние, само без ужас и страх, а бузите на вуйчо му продължаваха навремени да се издуват, всмуквайки въздух през студената лула, сякаш в нея димеше тютюн.

— Не е така — каза вуйчо му. — Няма „иначе“. Просто постъпи в армията. Виж. Играеш покер (допускам, че знаеш какво е покер или най-малкото — като повечето хора — тъй или иначе го играеш). Теглиш карти. С това действие ти потвърждаваш две неща: или че имаш нещо, въз основа на което да теглиш карта, или че си готов да подкрепяш до последната си стотинка факта, че нямаш нищо. Ти никога не теглиш карти, за да ги хвърлиш сетне, просто защото не са такива, каквито си искал, очаквал, на каквито си се надявал — и то не заради собственото си „аз“ и кесията си, а заради другите участници в играта, които също като теб са приели това негласно задължение.

Сега и двамата стояха неподвижно, дори привидното пушене на вуйчо му секна. После Харис пое дълбоко въздух. Можеше да се чуе: вдишване и издишване.

— Сега ли? — попита.

— Да — отвърна вуйчо му. — Сега. Върни се в Мемфис веднага и се запиши.

— Но аз… — започна Харис. — Има неща…

— Знам — прекъсна го вуйчо му. — Няма да те вземат веднага. След като се запишеш, ще ти дадат няколко дни да се върнеш в къщи и… да оправиш работите си. Хайде, тръгвай. Колата ти е долу, нали? Иди още сега в Мемфис и се запиши.

— Да… — процеди Харис. Пое отново дълбоко въздух и го изпусна. — Значи, да сляза сам по тия стълби, да се кача в колата и да потегля. А какво ви кара да мислите — вие, армията или който ще да е, — че някога ще ви се удаде да ме хванете пак?

— Въобще не съм мислил за това — отвърна вуйчо му. — Ще се почувстваш ли по-добре, ако ми дадеш дума.

И толкова. Харис остана още секунда-две, изправен пред бюрото, сетне тръгна към вратата и пред нея спря, привел леко глава. След малко я повдигна и той, Чарлз, помисли, че Харис ще направи и това: ще мине обратно през антрето, където чакаха другите. Ала вуйчо му се усети овреме.

— Прозорецът — каза и сам стана от въртящия се стол, отиде до прозореца, отвори го — гледаше към външната тераса, откъдето стълбището слизаше на улицата, — Макс се прехвърли през него, вуйчо му го затвори и това беше всичко: отначало долавяха стъпки по стълбите, но този път не последва писък на гуми, нито пронизителен вой на автомобилна сирена и ако сега Хамптън Килигру или някой друг търчеше с крясък подир Макстой и вуйчо му не успяха да чуят и това. После той се запъти към вратата, водеща в антрето, отвори я и покани капитан Гуалдрес и сестрата да влязат.

И днес капитан Гуалдрес изглеждаше като излят от бронз или от някакъв друг метал, макар и облечен в двуреден тъмен костюм, какъвто всеки мъж може да си купи и какъвто повечето мъже притежават. Дори все още бе със стойката на кон. Сетне той, Чарлз, разбра, че това е, защото липсваше самият кон: тъкмо тогава за пръв път забеляза, че съпругата на капитан Гуалдрес е малко по-висока от него. Сякаш, лишен от коня, капитан Гуалдрес бе не само незавършен, що се отнася до неговата застиналост, но и във височина, като че краката му не бяха предназначени да бъдат сравнявани с други, когато е стъпил на тях.

Тя също беше облечена в тъмно — в тъмносиня рокля, с каквито младоженките обикновено „заминават“, отпътуват, отгоре с разкошното скъпо кожено палто, закичена на яката с китка (орхидеи, разбира се. Той цял живот беше слушал за орхидеи и сега разбра, че никога преди не е виждал такива цветя. Но ги позна моментално: това палто и тази булка не биха могли да бъдат окичени с друго цвете), а на бузата й все още личеше тънката резка, оставена от нокътя на момичето Кейли.

Капитан Гуалдрес не пожела да седне, тъй че двамата с вуйчо му останаха прави също.

— Дойдох да си вземем сбогом — рече капитан Гуалдрес на английски. — И да приема вашите — как го казвахте?…

— Благопожелания — подсказа вуйчо му. — А лично на вас, поздравления. Заслужавате ги хилядократно. Мога ли да попитам откога?

— Откога… — капитан Гуалдрес бързо сведе поглед към китката си. — От един час. Идваме направо от падрето. Синьора майка ни се върна у дома. Решихме да не отлагаме. Затуй дойдохме да се сбогуваме. И така, сбогом.

— Не сбогом — отвърна вуйчо му.

— Не… Та след… — капитан Гуалдрес отново погледна към китката си — след пет минути ние повече няма да бъдем тук. — (Защото, както беше казал вуйчо му, у капитан Гуалдрес имаше едно нещо: той не само съвсем точно знаеше какво смята да направи, но и доста често го правеше.) — Връщам се в моята родина. „Ел Кампо“[1]. Може би изобщо не трябваше да я напускам преди всичко. Тази страна е прекрасна, но прекалено силна за обикновения гаучо. Но сега няма значение. Сега всичко е свършено. Затуй дойдох да кажа сбогом и още стократно „грасиас“. — После премина отново на испански. Ала той, Чарлз, разбираше: — Вие знаете испански. Моята съпруга, тъй като е получила образование само в най-добрите европейски пансиони за богати млади американки, не владее никакъв език. В моята родина, в „кампо“, има поговорка: „Женен — мъртъв.“ А също и друга: „Ако искаш да узнаеш къде ще спи ездачът довечера, питай коня.“ Тъй че и това няма никакво значение; всичко свърши. Ето затуй дойдох да ви кажа сбогом, да изразя благодарностите си и да се поздравя, че нямате доведени деца, които да ви наследят. Но аз действително не съм спокоен и при това положение, понеже едва ли има нещо невъзможно за човек с вашите способности и интелигентност, да не говорим за въображение. Ето защо се връщаме в моята… в нашата родина тъкмо навреме, там, където вас няма да ви има. Защото, според мен, вие сте един опасен човек и не ми се нравите. И тъй сбогом.

— Сбогом — отвърна вуйчо му също на испански. — Не ви принуждавам да бързате.

— И да искате, не можете — рече капитан Гуалдрес. — Няма и нужда да искате. Дори не е необходимо да смятате, че бихте могли да ме принудите.

После и те си отидоха: обратно през антрето; двамата с вуйчо му чуха захлопването на външната врата, сетне от прозореца на терасата ги проследиха да се насочват към стълбището, а вуйчо му измъкна от джобчето на жилетката си масивния часовник с верижката и прикрепената към нея златна емблема и го положи върху бюрото, с циферблата нагоре.

— Каза пет минути — забеляза вуйчо му.

Което беше достатъчно дълго време, достатъчно дълъг миг, за да може да попита (Чарлз) точно каква е другата страна на облога, сключен предишната нощ между вуйчо му и капитан Гуалдрес, ала той вече знаеше, че не му е потребно да пита: в същност сега разбра, че необходимостта да задава въпроси бе почнала да изчезва още от онзи миг в четвъртък вечерта, когато затвори вратата след Макс Харис и сестра му, за да се върне във всекидневната и открие, че вуйчо му няма никакви намерения да се приготовлява за сън.

Ето защо не каза нищо, просто наблюдаваше как вуйчо му остави часовника на бюрото, сетне застана над него, опрял ръце — леко раздалечени — от двете му страни, без дори да седне.

— Заради благоприличието. Заради сдържаността — промълви вуйчо му, после, вече в движение и даже без да поеме повторно дъх, добави: — Или пък може би съм попрекалил и с двете.

И същевременно вдигна часовника си, върна го в джобчето на жилетката, сетне премина в антрето, взе шапката и балтона, излезе през външната врата, без поне да подхвърли през рамо: „Заключи!“, заслиза по стълбите и вече стоеше край колата, хванал отворената врата, когато той, Чарлз, успя да го настигне.

— Качвай се и карай — нареди вуйчо му. — И помни, че сега не е като снощи.

Подчини се, хвана кормилото и подкара през многолюдния съботен площад, но даже след като напусна центъра на града, пак се налагаше да лавира между запъплили към дома леки коли, камиони, каруци. Ала и тъй пътят бе достатъчно чист поне за малко скорост: дори за повече, ако на негово място бе Макс Харис, тръгнал за в къщи, а не просто Чарлз Малисън, рекъл да повози своя вуйчо на заден ход.

— Ей! — обади се вуйчо му. — Какво става? Да не би кракът ти да се е схванал?

— Нали току-що каза, че не е като снощи — отвърна той.

— Разбира се, че не е — съгласи се вуйчо му. — Никакъв кон сега не чака да смаже капитан Гуалдрес, даже и да бе необходимо. Този път го застрашава нещо далеч по-безпощадно и смъртоносно от оня обезумял кон.

— И какво е това? — попита той.

— Гълъб — отговори вуйчо му. — Хайде, какво зяпаш? Да не би да се страхуваш от бързината?

Тогава се понесоха нататък, почти с половината от скоростта на Макс Харис, по пътя, баронът, който не бе намерил време да павира, ала заради чиято настилка, само да бе предупреден овреме, навярно би отложил други работи, та да я оправи, хем не за собствено облекчение, защото той не пътуваше по суша — пристигаше от Ню Орлиънс и заминаваше обратно с личния си аероплан, тъй че когато Джеферсън го виждаше (барона), трябваше да иде чак в имението, за да го стори, — а заради неповторимото дело да прахоса толкова пари за нещо, което не само не е негово притежание, но и което всички, които го познаваха, щяха да знаят, че няма да използва, досущ както в Луизиана Хюи Лонг бе се произвел в основател, собственик и съдържател на онова, което вуйчо му наричаше едно от най-добрите литературни списания в света, без изобщо някога да е разлиствал страниците му, навярно и без дори да се интересува какво мислят за него хората, които списват и редактират рожбата му, така както баронът не даваше ни пет пари какво говорят зад гърба му стопаните, чиито безнадзорни животни се премятаха с предсмъртен стон и издъхваха под колелата на забързаните автомобили, шофирани от неговите гости; те също караха бързо сега, понесени напред в късния декемврийски следобед, а още и зимен — шестият ден на зимата бе днес според старите хора, които водеха началото й от първи декември.

А пътят бе по-древен и от чакълената си настилка, отвеждаше назад във времена, когато е представлявал лента оголена червена пръст, лъкатушеща сред хълмовете, сетне устремила се права и черна, сниши ли се богатата земя в низина, напоена и плодоносна; път пестелив на ширина, тъй като земята тук бе твърде плодовита, раждаше твърде обилно зърно и памук, за да остави свободно място на хората дори за разминаване, кажи го, белязан само тук-таме с тънки железни обръчи, изпопадали от колелата на файтони и каруци, както и от загубени пътем подкови на коне и мулета в случаите, когато старият владетел на имението, тъстът на барона, оставяше Хораций и разреденото уиски и се отправяше по пътя към града два, три или четири пъти годишно, тръгнал да гласува или да продава памук, да плаща данъци или да присъства на погребение или сватба, и сетне се връщаше обратно по него при бокала с уиски и страниците с латински текст, следвайки меката му пръст, по която дори копита, ако не препускат, не издаваха никакъв тропот, да не говорим за шум от колела или нещо повече от изскърцване на хамут; обратно при декарите, които тогава едва ли имаха и очертани граници, освен в неговата памет, нотариалния акт и убеждението му, както и в тези на съседите му, невинаги дори оградени, камо ли грижливо обрамчени с цели плоскости от хикори и дъбови дъски, изобретени като модел във Вирджиния и Лонг Айлънд, а изработени във фабриките на Гранд Рапидз, през ливадата, която някога бе най-обикновен двор, осеян с ошмулени дъбове, недокосван от градинарски ножици и обвити в бензинови изпарения механични косачки, за да стигне къщата, която бе просто къща, осигуряваща му една веранда, където да седне със сребърния бокал и захабената подвързия от телешка кожа, пред градината, която бе просто градина, избуяла, занемарена, изпълнена с древни, исконни, предвечни неща: безименни рози и люлякови храсти, маргаритки, флокси и крепкия, траен прашен цвят на есента, също в традицията на разреденото уиски и одите на Хораций: пасивен, издръжлив.

Тишината беше причина, каза вуйчо му. За пръв и единствен път вуйчо му каза това преди дванайсет години, когато той, Чарлз, нямаше и шест години, голям точно толкова, колкото да слуша — което в същност вуйчо му дори спомена:

— Не че си достатъчно голям, за да го чуеш, просто аз съм все още достатъчно млад, за да го кажа. След десет години няма да бъда.

А той попита:

— Значи, след десет години това няма да бъде истина?

— Имам пред вид, че след десет години аз няма да го повторя, защото след десет години ще бъда с десет години по-стар, единственото нещо, на което те учи възрастта, не е страх, най-малко от всичко истина, а само срам. — Тази пролет на 1919-а приличаше на градина, разцъфнала в края на един четиригодишен тунел, изпълнен с кръв, гнусотия и ужас, в който цялото това поколение от младежи вред по света живя като побеснял мравуняк, всеки от тях изправен сам срещу мига, когато и той трябва да се хвърли в безличната безименност, скрита зад кръвта и мръсотията, всеки от тях сам (което поне доказваше едно от твърденията на вуйчо му; за истината) със своята постоянна мисъл, въпрос, дали страхът му е тъй очевиден за другите, както е за него. Защото пехотинецът в своите пълзящи минути и пилотът в своите сгъстени секунди има толкова приятели и другари, колкото има шопарът над копанята и вълкът в глутницата. И когато коридорът свърши най на края и те излязоха навън — ако изобщо успяха, — те пак нямаха никого. Защото (но той, Чарлз, се надяваше, че вуйчо му е прав най-малкото за срама) те загубиха нещо, нещо от себе си, скъпо и незаменимо, пръснаха се сега, претопиха се, станаха част от всички останали лица и тела които също оцеляха: аз повече не съм само Джон Доу от Джеферсън, Мисисипи, но съм също и Джо Джинота от Ийст Ориндж, Ню Джърси, и Чарли Лонгфедър от Шошоне, Айдахо, и Хари Уонгот Сан Франциско, а Хари, Чарли и Джо, взети заедно, са също Джон Доу от Джеферсън, Мисисипи. И това многолико съчетание представлява всеки от нас поотделно, затуй не можем да го отхвърлим. Ето защо са Американските легиони[2]. И макар навярно да сме в състояние да сведем очи и да замълчим пред това, което сме видели Чарли, Джо и Хари да сторят в лицето на Джон Доу от Джеферсън, ние не можем да сведем очи и да замълчим пред това, което сме видели Джон Доу да извърши като олицетворение на Чарли, Хари или Джо. Ето защо, докато те бяха още млади и имаха вяра в живота. Американските легиони поголовно се напиваха.

Следователно само твърдението за срама беше вярно, тъй като вуйчо му го каза веднъж преди дванайсет години и оттогава повече не го повтори. А останалото беше погрешно, защото, даже и преди дванайсет години, когато вуйчо му едва наближаваше четирийсетте, той вече бе загубил допир с истинската истина: че човек отива на война, както младите винаги са ходели, за слава, понеже не съществува по-славен начин да я спечелиш, и рискът и страхът от смъртта представляват не само единствената достойна цена в отплата за полученото, но и най-ниската, която може да ти бъде поискана, и трагедията не беше в това, че си загинал, а че повече не си свидетел на славата; ти не искаш да унищожиш жадуващото сърце — искаш да го уталожиш.

Ала това беше преди дванайсет години, сега вуйчо му като начало само каза:

— Спри, аз ще карам.

— Не, недей — отвърна той. — Скоростта е добра. Най-много до една миля щяха да стигнат първите метри на белосаната ограда, а след две — портата и дори щяха да Зърнат къщата.

— Хищната беше причината — каза вуйчо му. Отначало даже не можех да спя нощем от нея. Ала това не беше беда, защото нямах желание за сън, не исках да изпусна толкоз много от таз тишина, просто лежах буден сред мрака и си спомнях: утре, и утре, и цялата пъстроцветна пролет, и април, и май, и юни, утре, пладне, вечер, пустота, сетне отново тъмнина и тишина, сред която лежах буден, защото нямах нужда от сън. Тогава я видях. Тя беше в онзи овехтял, омърлян фиакър, запрегнат с чифт, неподходящи да са събрани във впряг, коне за оран, а дизгините държеше един орач от имението, който даже нямаше обувки на краката си. Майка ти обаче не беше права. Тя изобщо не приличаше на позираща кукла. Изглеждаше като момиченце, което си играе на възрастна жена в дом на колела, и то със съдбоносна сериозност; приличаше на двайсетгодишно дете, да речем, загубило родителите си при ненадейна катастрофа, върху което са се стоварили грижите за цял рояк по-малки братя и сестри, а може би дори и за някой престарял дядо или баба, тъй че само трябва да ги храни, преоблича и пере; момиче твърде младо, за да има даже подсказан интерес (да не говорим за идея или отношение) към страстта и мистерията, създали живота на тези деца, което единствено би могло да направи непосилния труд по отглеждането им поносим и дори обясним.

Разбира се, при нея не беше така. Тя имаше баща и ако не друго, положението тук беше обратно: бащата бе този, който не само обработваше земята и надзираваше домакинството, но се справяше така, че винаги имаше възможност да се спестят за сметка на полето чифт коне за оран и техният водач, та да изминат тия дванайсет мили отиване и връщане до града със стария фиакър, сред чиято огромна по пространство тапицерия тя наподобяваше архаична миниатюра, сериозна, улегнала и вглъбена — десет години повече от възрастта си и петдесет след своето време. Но аз във всеки случай добих впечатление за някакво момиченце, което си играе на къща в онази безветрена и вечна градина в края на окървавения и вонящ коридор, и тъй един ден узнах, ненадейно и неопровержимо, че само тишината не е спокойствие. Това се случи, след като я видях за трети, десети или тринайсети път, не си спомням, но една сутрин стоях изправен край спрелия фиакър с босоногия негър на капрата, а тя приличаше на илюстрация от картичка на св. Валентин[3] или от бонбониера в стил 1904-а, седнала на фона на избелелия, измърсен простор на задната седалка (когато фиакърът отминаваше край теб, всичко на всичко можеше да видиш кочияша, а отзад дори и това не би успял да зърнеш, макар да бе очевидно, че работникът и впрягът не се лишават от плуга само за да се разходят до града и обратно); та една сутрин стоях изправен край спрелия фиакър, докато около нас на вси страни щъкаха и бръмчаха лъскави, ослепително нови автомобили, понеже войната беше спечелена и всички щяхме да живеем в богатство и мир навеки.

„Аз съм Гейвин Стивънс — представих се — и скоро ще направя трийсет години.“

„Зная“ — отвърна тя. Все пак аз имах право да се чувствам на трийсет, макар да не бях съвсем на толкова. Та тя беше шестнайсетгодишна. Как можеш да кажеш на едно дете (както се изразявахме ние тогава): „Ще ми определите ли среща?“ И какво ще правиш ти (на трийсет) въобще с него? При това не само дето каниш детето, ами също предлагаш, ако имат възможност, да заповядат и родителите му. Тъй че тъкмо се смрачаваше, когато спрях автомобила на баба ти пред портата и слязох. Тогава там имаше градина, но едва ли бе мечтата на цветар. Обхващаше доста по-голяма площ, отколкото биха заели цели пет-шест килима, разстлани един до друг, вътре имаше стари розови храсти, каликантуси, олющени рухващи беседки, дървени решетки с увивни растения и лехи с многогодишни цветя, които се презасаждаха сами, без външна намеса или помощ, и тя стоеше сред всичко това и ме наблюдаваше, когато аз преминах портата, тръгнах по алеята и продължих нататък, додето се скрих от погледа й. Знаех, че няма да мръдне от мястото, където я видях да стои, на края се изкачих по стълбите на верандата при стария господин, седнал на своя стол от хикори, в краката му лежеше сетерът, до него — сребърната чаша и книгата с отбелязана страница, и казах:

„Позволете да се сгодя за дъщеря ви — (забележи как се изразих аз за нея). — Знам — съгласих се. — Знам: не сега. Не сега. Само разрешете да се сгодим и ние повече няма дори да мислим за това.“

А тя изобщо не беше мръднала от предишното си място, не беше приближила дори да чуе разговора. Защото оттам трудно можеше да се долови нещо, ала освен това не й беше и необходимо: просто стоеше там в здрача, в полумрака, без да трепне, без да бъде плаха, без да показва изобщо нищо. Дори аз бях този, който повдигна лицето й, макар да не ми отне повече усилия, отколкото трябват, като взимаш от земята стрък орлов нокът. Имаше вкус на шербет.

„Не знам как — рече тя. — Ще трябва да ме научиш.“

„Тогава не се учи — отвърнах аз. — Все едно. Няма никакво значение. Не е нужно да се учиш.“ Беше като шербет: остатъкът от пролетта, началото на Лятото и цялото протяжно лято в мрак и тишина да лежиш буден със спомен за шербет: не да опитваш вкуса му наново, защото опитал ли си веднъж шербет, втори път не ти трябва; не се забравя. После настана време да се върна в Германия и аз приготвих да й дам пръстен. Предварително го бях вързал за панделка.

„Още не искащ да го нося, нали?“ — рече тя.

— „Да — отвърнах. — Не — казах. — Добре. Закачи го ей на тоя храст, ако искащ. Не е нищо повече от парче стъкло и боядисано желязо; сигурно няма да изкара и хиляда години.“ След това заминах за Хайделберг и всеки месец пристигаха писмата, без да говорят за нищо. И как би могло до бъде другояче? Тя беше едва шестнайсетгодишна; какво може да се случи на един шестнайсетгодишен човек, за което да пише, че даже и да говори? И всеки месец аз отговарях, също без да говоря за нищо, защото как може шестнайсетгодишна американка да преведе мислите ми, след като и аз съм ги превеждал? Това е, което никога не разбрах, никога не узнах.

Почти стигаха вече и той намали скоростта, за да мине през портала.

— Не как е намерила човек, та да й преведе немския — продължи вуйчо му. — А как този, който е превел немския, е превел и английския.

— Немски? — учуди се той. — Писал си й на немски?!

— Бяха две писма — обясни вуйчо му. — Написах ги едновременно. И ги пуснах с разменени адреси. — В същия миг извика: — Внимавай! — и дори посегна към волана, ала той овладя колата овреме.

— Другото беше също до жена — рече той.

— Да. Тъй че… — поколеба се вуйчо му. — Тя беше рускиня, избягала от Москва. Срещу цена, изплащана на различни инкасатори и на части в продължителен срок. Преживяла беше една война и тя — о, филистимлянино мой! Запознахме се в Париж през 1918-а. Когато напуснах Америка през есента на 1919-а година на път за Хайделберг, смятах, вярвах, че съм я забравил. Ала един ден сред океана установих, че не съм се сещал за нея от пролетта. И така разбрах, че не съм я забравил. Промених маршрута си и първо се отбих в Париж; тя възнамеряваше да ме последва в Хайделберг веднага, щом получи виза с документите, дето ги имаше. Пишех й всеки месец, докато чакахме. Или може би, докато аз чаках. Не бива да забравяш възрастта ми. Плюс това аз бях европеец тогава. Намирах се в онзи критичен период, в който изпада всеки чувствителен американец, убеди ли се веднъж, че всички (ако изобщо има такива) американски перспективи, отнесени не само към човешкия дух, но и към елементарната цивилизация въобще, лежат в Европа. А може би причината беше другаде. Може би това бе просто шербет и аз не бях нито алергичен към шербет, нито дори глух за него, а просто неспособен. Написах онези две писма едновременно, защото съчиняването на едното не изискваше никакви усилия на мозъчните клетки, мастилото изтичаше някъде от вътрешностите, нагоре до върха на пръстите и оттам в писалката, без да заобиколи през мозъка: в резултат, никога не успях поне смътно да си припомня съдържанието на писмото, което отиде на адрес, за който не беше предназначено, въпреки че едва ли може да има съмнение какво е съдържало; изобщо не ми мина през ум да внимавам с тези писма, защото те съществуваха в два различни свята, макар една ръка да бе ги писала на едно и също бюро, върху редувани един след друг листа хартия, с един и същ непрекъснат замах на перото, под светлината на едно и също количество електричество, струващо два пфенига, в един и същ отрязък на часовниковия циферблат, преминат от пълзящата стрелка.

Стигнаха. Не бе потребно вуйчо му да казва „спри“ — той вече беше спрял колата сред празния паркинг, твърде широк и спретнат, твърде старателно подравнен и насипан със зърнест чакъл, дори да бе предназначен за пикап, един открит автомобил или два, една лимузина, че и някоя кола за прислугата, ала вуйчо му не изчака нито миг, вече бе слязъл и поел към къщата, докато той, Чарлз, още не беше довършил изречението си:

— Не трябва да идвам и аз, нали?

— Не смяташ ли, че си стигнал малко далеч, за да се откажеш тъкмо сега? — отвърна вуйчо му.

И той също продължи нататък, по широката, застлана с плочки алея, към страничния портик, който, макар и само страничен, би могъл да побере цял кабинет министри с президента начело или състав на върховен съд, но за конгрес щеше да се окаже малко прекалено уютен, и към самата къща, прилична на нещо средно между гигантска сватбена торта и прясно белосана циркова шатра, докато вуйчо му продължаваше с бърз ход да върви и говори:

— Ние сме необяснимо безразлични към някои много смислени чужди обичаи. Представи си само каква феерия щеше да лумне, ако ковчегът му бе поставен върху напоена с бензин клада, издигната насред това нещо: изгаряне на къщата едновременно с вдовицата на нейния създател.

После влязоха — чернокожият иконом отвори вратата и незабавно изчезна, а те с вуйчо му останаха да чакат в помещение, където капитан Гуалдрес (допускайки, че е или е бил действително кавалерист) спокойно би могъл да направи преглед на своя взвод, пък и на конете си, въпреки че сега той не забеляза нищо друго освен отново орхидеи: позна ги тутакси, на часа, без изненада, дори без любопитство. Сетне даже забрави приятния аромат, гъдел в ноздрите от обикновено великолепие, защото тя се появи: стъпките й отекнаха във вестибюла, сетне в стаята, макар че той вече бе доловил мириса, сякаш някой бе отворил, без да му е работа, по погрешка, от недодяланост старо чекмедже и четирийсет слуги с безшумни подметки отчаяно се бяха спуснали през дългите полирани, сияйни коридори и салони, за да го затворят наново; влезе в стаята, спря и почна да издига пред себе си ръце с дланите навън, без дори да има време да го погледне (Чарлз), тъй като вуйчо му, който в действителност изобщо не беше прекъсвал своя ход, вече вървеше към нея.

— Аз съм Гейвин Стивънс и сега съм почти на петдесет години — рече вуйчо му и продължи да се приближава към нея дори след като тя взе да отстъпва, да полита назад, вдигнала още по-високо ръце и все така с оголени длани към вуйчо му, който достигна ръцете и отново не спря, докато тя не изоставяше опитите си да го задържи поне дотолкова, доколкото да има време да промени решението си да обърне гръб и да избяга: сега беше твърде късно, ако се приеме, че това е било, което е искала, или във всеки случай предполагала, че е длъжна да стори: но беше твърде късно сега, тъй че вуйчо му вече също можеше да спре, обърнал поглед назад към него.

— Е, какво? — рече вуйчо му. — Можеш да кажеш нещо, нали? Дори едно „довиждане, мисис Харис“ ще свърши работа.

Той понечи да каже „извинете ме“, но вече бе измислил нещо по-добро:

— Бъдете благословени, чада мои.

[1] Кампо (исп.) — поле, нарицателно за южноамериканските степи. — Б.пр. ↑

[2] Организация на ветераните от армията на САЩ, създадена през 1919 г. — Б.пр. ↑

[3] Празник в католическите страни (14 февруари), на който се изпраща картичка, писмо или подарък на любимия човек. — Б.пр. ↑

V

Това се случи в събота. Следващият ден се падаше седми декември. Но даже преди той да замине, витрините на магазините вече бяха светнали от играчки, позлата и изкуствен сняг, както е обичай всяка година през декември, а във въздуха се усещаше веселият и лъчезарен дух и аромат на Коледа, макар и примесени този път с пушечен дим: оръдейната стрелба и писъкът на куршуми, също и звукът, издаван от тях, ударят ли на месо, се канеха да отекнат и тук, в Джеферсън, преди да са изтекли много седмици и месеци.

Когато той отново видя Джеферсън, бе вече пролет. Каруците и пикапите на фермерите от хълмовете, както и петдесеттонните камиони на плантаторите от низината вече бяха почнали да спират край товарните рампи на магазините за семена и складовете за изкуствени торове и скоро трактори и земеделски сечива, теглени от чифт или тройка мулета, щяха да запорят потъмнялото покривало, наметнала земята в зимния си сън: оран, брануване, търмъчене, култивиране; не след дълго щеше да цъфне кучешкият дрян, сетне и козодоят, но годината бе едва 1942-а, та трябваше да мине още малко време, преди дуплексните телефонни линии да почнат да предават телеграми от сухопътни и морски военни поделения, а местният пощальон да оставя всеки четвъртък сутрин в самотните, кацнали на своя кол, пощенски кутии седмичника „Йокнапатофа Клариън“, съдържащ поредната фотография, придружена от кратък некролог вече с твърде познат текст, и все пак отново загадъчен, сякаш написан на санскритски или китайски — лик на селско момче на възраст недостатъчна, за да излезе дори на снимка като мъж, униформа, по която още личаха гънките, останали от престоя й в склада на интенданта, и географски названия, за които създателите на това лице и принадлежащата му плът, сътворени очевидно да загинат в агония именно там, изобщо не бяха чували преди, камо ли произнасяли.

Оказа се, че пристигналият на проверка генерал е бил прав. В същност Бенбоу Сарторис, който беше едва деветнайсети по успех в класа, получи военно назначение и вече бе пратен в Англия с някаква секретна мисия. С което той, пръв в класа и кадет-„полковник“ в списъка на батальона, можеше да се заеме, преди да бе станало твърде късно, само че, както обикновено, смени дявола с вещицата: сега не сложи дори портупея и сабята, нито помпозните отличителни знаци, а всичко на всичко синята лента на фуражката и макар да беше кадет-„полковник“ или може би този кадет-„полковник“ беше съкратил пробния полет, навярно му оставаше още цяла година, преди крилатата значка от фуражката да се премести точно над левия му джоб (с пилотски щит в средата, надяваше се той, или най-малко с щурмански глобус, в краен случай с бомбата на бомбардер).

И сега той в действителност не се прибираше у дома си, а само минаваше през града на път от пробния към същинския полет най-сетне, спря на гарата едва колкото майка му да се качи на влака и да продължи с него до железопътния възел на главната линия, откъдето той трябваше да вземе влака за Тексас, а майка му щеше да се върне обратно; вече наближаваше, стигаше, навлезе в позната местност: прелезът, известен му така добре, полята и горите, които бе кръстосвал като дете, сетне юноша и на края възмъжал достатъчно, за да притежава пушка и да ходи на лов отначало за зайци, а по-късно за пъдпъдъци.

После се заредиха бедняшките покрайнини, дълготрайни извън времето, познати като собственото му ненаситно, всепоглъщащо, неутолимо сърце, като тялото и крайниците му, като растежа на косите и ноктите му: първите негърски колиби изникваха обветрени и олющени, додето не разбереш, че не е само това, че има нещо повече, че малко, съвсем малко са килнати: не толкова встрани от отвеса, колкото отвъд отвеса, сякаш са сътворени, гледани по или чрез друга перспектива, замислени от друг архитект, с различно предназначение, във всеки случай с различно минало: оцелели в бури и стихии, в каквито ще да са бедствия или дори неуязвими, несъзнаващи мощта си, всяка една допълнена от своята избуяла, все пак подредена, миниатюрна джунгла от зеленчукови растения, всяка със своя млад нерез, затворен в твърде тясна кочина, за да може едно прасе да наддава тегло, и все пак техните наддаваха и винаги ще наддават, плюс обикновено вързана на юлар крава и всичко това — заедно с кладенеца и заслонения под навес умивалник на двора — имаше вид на нещо паянтово и временно, не на място, ала непристъпно устойчиво, подобно пещерата на Робинзон Крузо; после се показаха жилищата на белите, не по-големи от негърските, но никога колиби поне в очите на обитателите им, твърдиш ли обратното, току виж, си навлечеш беля на главата, боядисани или най-малкото боядисвани, с основната разлика в сравнение с негърските, че отвътре на бяха чак толкова чисти.

Сетне си беше у дома: влакът стигна павирания уличен кръстопът, недалеч от къщата, където бе роден, и той успя да зърне над дърветата водохранилището и златния кръст, увенчал кулата на епископалната църква, но нищо повече: притиснал бе лице към зацапаното стъкло досущ като осемгодишно момче, докато влакът намали ход, сменяйки коловозите с трясък и дрънчене, и навлезе между конски и товарни вагони, между платформи и цистерни, а те бяха там, на перона, видени наистина през очите на осемгодишно дете: някак слисан, той ги съзря дребни, ала все пак удивително устойчиви в перспективата на необятната всеобхватна земя: майка му, вуйчо му, новата му вуйна — майка му бе живяла двайсет години в брак с един мъж и бе отгледала друг, вуйна му бе омъжена за двама в продължение на горе-долу същото време и бе станала свидетел как други двама се дуелират с ръжени и коне в собствената й къща, тъй че той изобщо не се изненада, нито дори разбра как в същност стана: майка му вече бе във влака, а новата му вуйна се бе отправила към чакащата кола, докато двамата с вуйчо му размениха последни думи преди тръгване.

— Е, скуайър — рече той. — Ти не само приближи толкова много до кладенеца, че да хвърлиш ведрото вътре, ами и сам скочи сетне след него. Имам да ти предам нещо от сина.

— От кого? — попита вуйчо му.

— Добре де — продължи той. — От зета. От съпруга на дъщеря ти. Дето не му се нравиш. Дойде в лагера да ме види. Кавалерист е в момента. Искам да кажа американски войник. — Сетне отегчено, обобщаващо: — Разбираш ли? Една нощ негов американски познат се опитва да го убие с кон. На следния ден той се оженва за сестрата на този американец. На по-следващия японец пуска бомба върху друг американец на малък остров, отдалечен на две хиляди мили. И на по последващия той постъпва доброволец, не в родната си армия, където има чин от запаса, а в чужда, като се отказва не само от военното си звание, но и от поданството си, прибягвайки без съмнение до услугата на преводач, за да обясни на младата си съпруга и на властите, приел за свои, какво се стреми да направи. — Продължи да си спомня, пак обобщаващ, но не учуден или ако беше, издаваше онова неизчерпаемо, безконечно учудване на дете, което неуморно, без отдих се зазяпва по все еднаквите, отрупани с комикси вестникарски будки. И онзи следобед, без никакво предизвестие, додето не го повикаха в канцеларията на ротата, насреща си видя капитан Гуалдрес… в униформа на редник, с вид на кон повече отвсякога, може би защото бе попаднал в положение или обстановка — кавалерийски полк от армията на Съединените щати през 1942-а, — където до края на войната нямаше да има никакъв допир с коне. (И той, Чарлз, беше все еднакъв.) — Не изглеждаше храбър, а само несломим, без да предлага живот или крайник никому, на никое правителство, да речем, за благодарност или в знак на протест срещу нещо, сякаш в този решителен и съдбоносен момент той не се отнасяше с никаква престорена сантименталност към кухото и безцелно свистене на куршумите, така както беше свикнал да гледа на празния и мимолетен тропот на конските копита; без да мрази нито германците, нито японците, нито дори Харисови, тръгнал да воюва срещу немците не защото разрушаха цял един континент и превръщат цял един народ в изкуствен тор и смазочно масло, а защото премахнаха конете в съвременната кавалерия; щом влязох, стана от стола и рече:

„Дойдох тук, за да ме видите. Ето, сега ме виждате. Когато се върнете при вашия вуйчо, кажете му: «Навярно сега сте удовлетворен.»“

— Какво? — попита вуйчо му.

— И аз това питам — отвърна той. — Всичко на всичко каза, че идва чак от Канзас специално, за да го видя в кафявата куртка, и като се върна у дома, да ти кажа: „Навярно сега сте удовлетворен.“

Стана време за тръгване — ръчната количка за багаж вече бе отместена от вратата на фургона и началник-влакът дори се бе издал навън, загледан назад, докато мистър МакУилямс, кондукторът, стоеше на стъпалото с часовник в ръка, ала все още не бе викнал към него, към Чарлз, защото той, Чарлз, беше с униформа, годината бе едва 1942-а и гражданството още не беше свикнало с войната. Затуй той продължи:

— И още нещо. Онези писма. Две писма в два плика с разменен адрес.

Вуйчо му го погледна.

— Не обичаш случайността, а?

— Обожавам я — отговори той. — Това е едно от най-важните неща в живота. Също като девствеността. Само че, подобно на девствеността, можеш да я използваш всичко на всичко веднъж. Ще гледам да запазя правото си още малко.

Вуйчо му го изгледа загадъчен, недействителен, сериозен.

— Добре — рече. — Опитай този вариант: Улица. В Париж. Както ние в Йокнапатофа казваме, на половин плюнка разстояние от Булонския лес, толкова прясна по название, че името й не бе по-старо от последните битки през 1918-а и Версайския мирен договор — родено бе по-малко от пет години преди това; намираше се на такова място и беше така затънтена, че местонахождението й бе известно само на боклуджиите и на работодателните бюра, набиращи висша прислуга и подсекретари за посолства. Но все едно; тази улица днес не съществува, пък и освен това ти никога не би отишъл да я търсиш, даже и да съществуваше.

— Може би щях — каза той. — Може би и сега ще отида да видя къде е била.

— Можеш да сториш това и тук — отвърна вуйчо му. — В библиотеката. Само трябва да попаднеш на необходимата страница у Конрад: същият настлан с червени и черни лъснати плочки под, същата позлата, фаянс и „бул“[1], чак до продълговатото огледало, което сякаш задържаше като в сребърно блюдо цялата гъстота на светлината на следобеда, и в чийто дълбини плуваше, подобно на лилия в собственото си хармонично отражение, онова чело, невинно и лишено от бръчките на мисълта, опустошено единствено от горест и преданост…

— Как разбра, че тя е там? — попита той.

— Прочетох във вестника — отговори вуйчо му. — В парижкия „Хералд“. Правителството на Съединените щати (след като му се даде малко време) се погрижи да държи в течение на нещата своя първи Експедиционен корпус във Франция. Ала неговите усилия не бяха нищо в сравнение с Начина, по който парижкият „Хералд“ се зае да осведомява Втория корпус, почнал да дебаркира в Европа през 1919-а… Но сега онова чело не бе опустошено от абсолютно нищо: тя просто седеше там все още с вид на малко момиченце, на което целият свят помага в играта й на кралица; и този път никакъв посетител не дойде да изпълни последната воля на мъртвец, защото човекът, съществото, чието послание въпросният посетител носеше, бе всичко друго освен мъртъв — той беше проводил своя пратеник чак от Хайделберг не за да предаде послание, а иск: той искаше да знае. И тъй попитах:

„Защо не ме дочака да се върна? Защо не ми прати телеграма.“

— А тя отговори ли ти? — запита той.

— Нима не казах, че онова чело не бе опустошено от нищо, дори и от нерешителност? — рече вуйчо му. — Отговори: „Ти не ме искаш. Аз не съм достатъчно умна за теб.“

— А ти?

— Аз също отговорих на място — рече вуйчо му. — Казах: „Довиждане, мисис Харис.“ А, става ли тоя вариант?

— Да.

— Настъпи време за тръгване. Машинистът дори изду свирката заради него. Мистър МакУилям обаче изобщо не извика: „Хайде, момче, качвай се, ако ще идваш с нас!“, както би сторил преди пет години (а в същност и преди пет месеца): единствено го предупредиха двете къси, дълбоки, нетърпеливи издихания на парата; само заради още неопалената военна униформа на гърба му един човек, чийто неизменен навик е със събуждането си да заговаря, и който даже не би си поел необходимия дъх или не би съзнал, че минава през гласните му струни, за да извика към него, сега не издаде ни звук; вместо това, пак само заради униформата му, опитният машинист на хилядотонния локомотив, струващ сто хиляди долара, изразходва въглища за три или четири долара, както и количество с труд добита пара, та да предупреди един осемнайсетгодишен хлапак, че е клюкарствал достатъчно с вуйчо си: и той помисли как тази страна, тази нация, изглежда, не само прие войната, но и успя да я претопи в своя ход, като се примири с нея: похвана я, тъй да се каже, с лявата ръка, без в същност да грабне, да прикове или да отвлече вниманието на дясната, заета със своя отколешен, насъщен, неотменим труд.

— Да — рече той. — Така е по-добре. Нищо чудно дори да използва твоя вариант. Това е било преди двайсет години. И тогава е било истина, най-малко достатъчно истина за тогава или поне достатъчно за теб тогава. А сега е двайсет години по-късно и вече това не е истина, най-малкото не е достатъчно истина сега или поне не е достатъчно за теб сега. Как успяха да сторят всичко туй само годините?

— Те ме направиха по-стар — отговори вуйчо му. — И по-богат.

[1] Обобщаващо название за мебели в стила от времето на Луи XIV. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.